Справа №577/1162/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кущенко М. Ф.
Номер провадження 22-ц/788/997/15 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Лузан Л. В. , Дубровної В. В.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

Звертаючись з позовом який в подальшому уточнив ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, посилаючись на те, що останній йому заборгував 56 000 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 000 грн. боргу, вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача 56 000 грн.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи у листопаді - грудні 2014 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 56000 грн., перерахувавши 54850 грн. через електронну банківську систему ПАТ «ПриватБанк», а 1150 грн. надав готівкою (а.с.17-21) для придбання телефонів. Однак на протязі тривалого часу відповідач замовлення не виконував у зв'язку з чим надав позивачу розписку, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язався повернути ОСОБА_3 56000 грн. до 20 січня 2015 року. Остання була складена 09 січня 2015 року в присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.5).

Проте позику ОСОБА_4 в зазначений строк і на даний час не повернув.

04.02.2015 року ОСОБА_4 в погашення боргу передав матері позивача три телефони APPLL IРhоnl 5S 32 -B: два Spake Gray і один iPhonl 5S SOLT зазначивши їх вартість 8 000 грн. кожен (а.с.14).

Вирішуючи даний спір місцевий суд вважав, що між сторонами був укладений договір поставки телефонів, які були прийняті матір'ю позивача, вартість яких складає 24 000 грн. відповідно до розписки та товарних чеків, а отже відповідно до положень ч. 1 ст. 670 ЦК України стягнув з відповідача надлишково сплачену суму позивачем в розмірі 32000 грн.

Проте, з даним висновком колегія суддів погодитися не може, так як він не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що він просив стягнути з ОСОБА_4 грошову суму надану останньому саме в позику (а.с. 2,15,22) обґрунтовуючи свої вимоги з посиланням на ст.ст. 1046, 1047,1049, 1050 ЦК України, які регулюють відносини позики. Вимог щодо повернення оплати за товар на підставі ч. 1 ст. 670 ЦК України позивач не заявляв.

Доводи позивача як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді зводяться до вимог про стягнення коштів за договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Факт отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 56 000 грн. не оспорюється. Борговий документ (розписка) свідчить про факт укладення договору позики між сторонами та прийняття ОСОБА_4 на себе відповідних зобов'язань за ним.

Доводи відповідача про зарахування в рахунок погашення боргу вартості переданих ним телефонів, не заслуговують на увагу, оскільки такий порядок погашення боргу не передбачений договором позики і крім того, у сторін існує спір щодо дійсної вартості даних телефонів. Позивач ОСОБА_3 наполягає на стягненні всієї заборгованості в сумі 56 000 грн. Останній не заперечував, що намагався зменшити суму боргу за умови зарахування вартості телефонів в сумі 4500 грн., проте не досяг згоди з ОСОБА_4 щодо їх вартості.

Колегія суддів вважає за необхідне привести сторін у попередній стан. При цьому відповідач не позбавлений права ставити питання про повернення телефонів, з чим погодився і сам позивач в суді апеляційної інстанції, зазначивши про готовність повернути телефони в будь-який час.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст.212-214 ЦПК України на вказані вище положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не з'ясував належним чином обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення.

У зв'язку з цим рішення місцевого суду підлягає скасуванню згідно вимог ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 56000 грн.

У зв'язку з задоволенням позову та апеляційною скарги сплачений позивачем судовий збір в сумі 560 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 280 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Тому керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 56000 грн. боргу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 840 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -