АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/3930/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/1597/К/ 15 інстанції - Макарова Т.Ю.
Категорія № 30 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю - представникавідповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3-ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк» до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_5, про стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином,

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином, посилаючись не те, що ОСОБА_3 під час виконання обов'язків фахівця із забезпечення операційно-касового обслуговування відділення № 735 АКіБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк»), розтратила чуже майно, яке було їй ввірене. Дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 191 КК України. Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2014 року, ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.. 6 Закону України «Про амністію у 2011 році». Банком відшкодовано кошти клієнту ОСОБА_5 за виданим ОСОБА_6 невстановленій слідством особі депозитом у розмірі 1110 доларів США. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну злочином, у розмірі 1110 доларів США, що станом на 07 квітня 2015 року за офіційним курсом НБУ складає 26026,74 грн., та суму донарахованих клієнту банка ОСОБА_5 відсотків за депозитом за період з моменту розкрадання коштів до моменту виплати клієнту (23 квітня 2012 року) у розмірі 183,72 доларів США, що станом на 07 квітня 2015 року за офіційним курсом НБУ становить 4307,78 грн., а всього - 1293,72 долари США, що станом на 07 квітня 2015 року еквівалентно 30334,52 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 19 червня 2015 року позовні вимоги Банку задоволено, з ОСОБА_3 на користь ПАТ "УкрСиббанк» стягнуто в рахунок відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 1293 долари 72 центи США, що станом на 07 квітня 2015 року еквівалентно сумі 30334 гривні 52 копійки, в тому числі: сума за депозитом - 1110,00 доларів США, що станом на 07 квітня 2015 року складає 26026 гривень 74 копійки, та донараховані відсотки за депозитом у сумі 183 долари 72 центи США, що станом на 07 квітня 2015 року складає 4307 гривень 78 копійок, а також судовий збір на користь держави в сумі 303 гривні 34 копійки.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку про те, що застосування до відповідача ОСОБА_6 амністії є підставою для стягнення з неї матеріальної шкоди. Вважає, що суд не звернув увагу на ту обставину, що факт привласнення відповідачем ОСОБА_3майна позивача не встановлено, а відповідач не визнала свою вину у скоєнні злочину, тому суд мав вирішити питання щодо наявності вини відповідача у вчиненні злочину відповідно до вимог ст.. 91 КПК України. Крім того, вважає, що судом не враховано, що згідно з матеріалами кримінальної справи сума матеріальної шкоди становить 8500 грн., проте у позові вказано значно більшу суму. Також вказує, що вимоги заявлені позивачем після спливу строків позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3, працюючи згідно наказу № 382-ВК від 01 жовтня 2008 року на посаді фахівця із забезпечення операційно-касового обслуговування відділення № 735 АКіБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, перебуваючи на робочому місці в приміщенні цього ж відділення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Панаса Мирного, 4, та взявши на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність, діючи умисно з метою розтрати чужого майна, яке було ввірене їй, діючи в інтересах третіх осіб, без присутності власника розрахункового рахунку, що проводить фінансову операцію, неодноразово здійснила видачу невстановленій слідством особі грошових кошти з депозитного рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_5 на загальну суму 1110,00 доларів США (а.с.18-20, 26).

Видача проводилась за заявами на видачу готівки: від 19 червня 2009 року на суму 100 доларів США; 11 липня 2009 року на суму 100,00 доларів США, 17 липня 2009 року на суму 100,00 доларів США, 21 липня 2009 року на суму 650,00 доларів США, 31 липня 2009 року на суму 160,00 доларів США ( а.с.99-105).

Відповідно до ухвали Інгулецького районного суду м Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2014 року дії ОСОБА_3 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 191 КК України за ознаками: розтрата чужого майна, яке було ввірене особі.

Вищезазначеною ухвалою суду від 02 липня 2014 року кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_3 за ст.191ч.1 КК України закрито та її звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.6 Закону України «Про амністію у 2011 році», а цивільний позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної злочином , залишено без розгляду ( а.с.8-10).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2014 року вищезазначена ухвала Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2014 року у відношенні ОСОБА_9 залишена без змін (а.с.11-17).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_3 на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 1293 долари 72 центи США, спричинену внаслідок скоєння відповідачем злочину, суд першої інстанції керувався п. 3 ст. ч. 134 КЗпП України та виходив з доведеності факту завдання позивачу відповідачем ОСОБА_3 майнової шкоди внаслідок злочину та наявності підстав для її стягнення з винної особи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, що виразилося у вчиненні ними винних протиправних дій чи бездіяльності. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з п.3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», позовні вимоги про відшкодування шкоди з підстав, визначених п.3 ст. 134 КЗпП України, повинні посилатись на докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства, або такі дії містять ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але особа була звільнена від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Встановивши, що в діях ОСОБА_3 слідчими органами встановлено наявність складу злочину, внаслідок якого Банку спричинена матеріальна шкода, а відповідача притягнуто до кримінальної відповідальності з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність (амністія), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за шкоду, спричинену її протиправними діями.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування спричиненої шкоди, суд першої інстанції перевірив доводи позивача та заперечення відповідача, дослідив час здійснення відповідачем касових операцій протягом операційного часу, їх розмір та правильно встановив, що розтрата відповідачем грошових коштів на загальну суму 1110,00 доларів США, яка встановлена ухвалою Інгулецького районного суду від 02 липня 2014 року, підтверджується відповідними заявами на отримання готівки в валюті, а також копіями відповідних платіжних документів ( а.с.99-105).

Крім того, під час розгляду справи місцевим судом перевірено та встановлено, що клієнту банка ОСОБА_5 донараховані відсотки за депозитом у сумі 183 долари 72 центи США за період з моменту розкрадання коштів до моменту виплати клієнту (23 квітня 2012 року).

Перевіривши у відповідності до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розрахунки позивача про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суд у мотивувальні частині рішення навів відповідні розрахунки з переведенням іноземної валюти на українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, в межах заявлених позовних вимог.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2, на думку колегії суддів, не містять підстав для її задоволення.

Так посилання апелянта на те, що факт привласнення відповідачем ОСОБА_3майна позивача не встановлено, відповідач не визнала свою вину у скоєнні злочину, тому суд, відповідно до вимог ст.. 91 КПК України, мав вирішити питання щодо наявності вини відповідача у вчиненні злочину, не можуть бути взятими до уваги через характерні відмінності доказування цивільного позову в кримінальному судочинстві від доказування в цивільному судочинстві, які зумовлені дією в кримінальному процесі принципу публічності.

Прояв принципу публічності щодо процесу доказування підстав та розміру цивільного позову в кримінальному процесі полягає в тому, що обов'язок доказування характеру матеріальної шкоди, її розміру, підстав цивільного позову покладається на органи, що провадять кримінальний процесс, у той час як у цивільному процесі обов'язок доказування лежить на стороні, яка посилається на ті чи інші обставини як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Так, відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду (глава 82 ЦК України), особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Таким чином, у цивільному процесі законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір, а відповідач, для звільнення його від відповідальності, має довести, що шкода заподіяна не з його вини (такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 03 грудня 2014 року №6-183цс14).

Як убачається із матеріалів справи, відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності її вини у спричиненні позивачеві матеріальної шкоди, тому вона не може бути звільнена від відповідальності за спричинення шкоди позивачу.

Посилання відповідача та її представника на те, що застосування до відповідача ОСОБА_6 амністії не є підставою для стягнення з неї матеріальної шкоди, також не можуть бути взятими до уваги, оскільки відповідно до приписів п.3 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівник несе повну матеріальну відповідальність не тільки у випадках, коли щодо нього винесений обвинувальний акт, але і тоді, коли наявність складу злочину в його діях установлено слідчими органами (притягнення до кримінальної відповідальності з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність).

Як убачається із матеріалів кримінальної справи, дослідженої колегією суддів, та зі змісту постанови Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 липня 2014 року, ОСОБА_3 звернулась із заявою про застосування до неї акту амністії (а.с. 86 т. 3 матеріалів кримінального провадження № 0000024), та її звільнено від кримінальної відповідальності за амністією, тобто з нереабілітуючих підстав, що є підставою для покладення на неї відповідальності за спричинену позивачеві матеріальну шкоду.

Не можуть бути прийнятими до уваги й доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення позивачем і судом розміру матеріальної шкоди, яка згідно з матеріалами кримінальної справи складає 8500,46 грн. Як встановлено судами під час розгляду кримінальної та даної цивільної справи, ОСОБА_3 допустила розтрату ввірених їй чужих коштів в іноземній валюті - у розмірі 1110,00 доларів США, еквівалент якої було визначено на момент вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності за діючим на той момент (07 березня 2014 року) офіційним курсом, встановленим Національним Банком України (а.с. 6, 7 т. 3 матеріалів кримінального провадження № 0000024).

Відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачених ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У зв'язку з цим позивачем та місцевим судом правильно встановлено розмір майнової шкоди, яка спричинена Банку та підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки його визначено за офіційним курсом, встановленим Національним Банком України на момент розгляду справи судом - станом на 07 квітня 2015 року (а.с. 155 цивільної справи).

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності вини відповідача у здійсненні 11 липня 2009 року операції по видачі грошових коштів у розмірі 100,00 доларів США спростовуються висновками суду першої інстанції, який перевірив цей довід та за наявності відповідних доказів встановив, що дану операцію здійснено відповідачем 11 липня 2009 року в післяопераційний час, у зв'язку з чим відображено в бухгалтерському обліку на наступний операційний день - 13 липня 2009 року.

Безпідставними є й посилання апелянта на те, що позивачем заявлені вимоги після спливу строків позовної давності.

Частиною 3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» стягнення шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, проводиться з урахуванням передбаченого ст. 233 КЗпП України річного строку для пред'явлення позову по кожній вимозі і поважності причин його пропуску.

Встановивши, що заявлений Банком первісно в кримінальному провадженні цивільний позов ухвалою Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 02 липня 2014 року залишено без розгляду, а дана позовна заява подана в порядку цивільного судочинства 12 листопада 2014 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.

З огляду на викладене, колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 -ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І. Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів