АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року

29 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора) про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2015 року та закрити за вказаним позовом провадження у справі (а.с.166-168).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої 11.12.2013 року. Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат (а.с.151-153).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.105-107).

Не погодившись зі вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення ним норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.243-244).

Як на підстави апеляційній скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.166-168).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування розяснено, що перелік осіб, які мають право на обовязковому частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обовязкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини.

За правилами ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 39 Закону України Про нотаріат визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Пунктом 3 ч.1 ст. 34 Закону України Про нотаріат зазначено, що нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема видають свідоцтва про право на спадщину.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч.2 п.23 постанови від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло №002273 від 06.06.1995 року (а.с.29).

05.10.1997 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті ОСОБА_5 успадкувала ? частину спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ААР №727015 від 05.02.1999 року (а.с.30).

11.12.2013 року померла ОСОБА_5 (а.с.54).

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_3.

11.02.2014 року до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулась співмешканка спадкодавця ОСОБА_2, а 15.04.2014 року, рідний брат померлої ОСОБА_3, з заявами про прийняття спадщини.

У червні 2014 року ОСОБА_2 подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса від 11.06.2014 року їй було відмовлено у видачі його, оскільки існує інший спадкоємець за ст. 1262 ЦК України, а також не встановлено факту родинних відносин з померлою, за ст. 1264 ЦК України (а.с.83).

При подачі заяви ОСОБА_3 про видачу свідоцтва, йому також, 05.12.2014 року, постановою нотаріуса було відмовлено, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.67,90-91).

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 1216,1218,1262,1296 ЦК України, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування №7 від 30.05.2008 року, з урахуванням того, що відсутність оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно позбавляє позивача можливості належним чином оформити свої майнові права на спадщину та отримати свідоцтво, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, визнавши за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої 11.12.2013 року.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про незаконність рішення безпідставні, оскільки суд першої інстанції постановив правильне рішення, з урахуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у ч.2 ст. 16 ЦК України, та того, що право, яке позивач вважав порушеним, захищене у обраний ним спосіб шляхом визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи ОСОБА_2не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: