Справа № 591/9104/14-ц
Провадження № 2/591/286/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - Міліціанов Р.В.

за участю секретаря - Бузової Т.І.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання часткового недійсним договору про надання юридичних послуг від 29.03.2013 р.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що 29.03.2013 р. між ним та ОСОБА_2 був укладений договір про надання юридичних послуг, згідно п 1.1 даного договору позивач зобов'язувався надати відповідачу юридичні послуги з представництва його інтересів та захисту прав у суді. Відповідно до п. 2.2 договору ціна встановлюється за домовленістю сторін, що оформлюється відповідними додатками до нього. На виконання цього пункту договору сторонами 29.03.2013 р. укладено додаткову угоду №1 про визначення ціни договору. Згідно п. 1.7 додаткової угоди № 1 в ціну договору включається додаткова винагорода у розмірі 40 000 грн., які клієнт сплачує протягом семи днів з дати фактичного закінчення надання послуг у зв'язку з набраннями законної сили рішення суду про поділ майна подружжя, затвердження мирової угоди чи фактичного примирення клієнта з колишньою дружиною. 03.09.2014 р. позивачем було виконано всі обов'язки, встановлені договором, оплата суми грошових коштів повинна була бути здійснена не пізніше 10 вересня 2014., але відповідач вказаного обов'язку не виконав, у зв'язку з чим 08.10.2014 р. позивачем була направлена вимога про оплату послуг, тому просить, з урахуванням збільшених позовних вимог, стягнути з відповідача кошти в сумі 78850 грн. основного боргу, 641,68 грн. - 3 % річних та 794,92 грн. судового збору.

ОСОБА_2 у зустрічному позові просить визнати недійсним п. 1.7 додаткової угоди № 1 до договору про надання юридичних послуг від 29.03.2013 р. та свої вимоги мотивує тим, що зміст пункту 1.7. додаткової угоди № 1 до договору про надання юридичних послуг від 29.03.2013 року не є юридичною послугою, яка споживається в процесі вчинення діяльності Виконавцем щодо захисту прав особи, як це передбачено чинним законодавством, так і безпосередньо самим договором. Фактично йдеться не про юридичні послуги Виконавця, а про процесуальні дії, адже ухвалення рішення суду або визнання мирової угоди здійснюється судом.

Позивач за первісним позовом в судовому засіданні свої вимоги підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення первісного позову та просили задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали даної цивільної справи, встановіив наступне.

29.03.2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про надання юридичних послуг (а.с.4), згідно п 1.1 даного договору позивач зобов'язувався надати відповідачу юридичні послуги з представництва його інтересів та захисту прав у суді.

29.03.2013 року сторонами підписано додаткову угоду № 1 про визначення ціни договору (а.с.5), згідно п.1.7 якої встановлена додатколва винагорода а розмірі 40000,00грн., що становить еквівалент 5000,00доларів США, які повинні бути сплачені протягом семи днів з дати фактичного закінчення надання послуг у зв'язку з набранням .законної сили рішенням суду про поділ спільного майна подружжя, затвердження судом мирової угоди чи фактичного примирення відповідача з колишньою дружиною.

Аналізуючи правомірність оспорюваного пункту договору та наявність обгрунтованих підстав для стягнення суми боргу суд виходить з наступного.

В рамках даного договору позивач надавав юридичні послуги та здійснював представництво інтересів відповідача у справі щодо розподілу спільного майна подружжя, який завершено в результаті затвердження 03.09.2014 року Апеляційним судом Сумської області мирової угоди.

Відповідно до ст.901 ЦК, за договором про надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Положення ст. 177 ЦК України серед переліку об'єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об'єкт.

Оскільки, норми чинного законодавства України не містять вичерпного переліку договорів з надання послуг, визначають лишще сутність такого договору (споживання в процесі вчинення та оплатність), то при укладенні договорів про надання послуг, які безпосередньо не передбачені ЦК України, сторони мають право керуватися принципом свободи договору.

Згідно з ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.626 ЦК України).

Суду не доведено, що редакція оспорюваного відповідачем пункту додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг від 29.03.2013 року суперечить загальним засадам цивільного законодавства, ОСОБА_2 не заперечував, що саме він підписав договір та додаткову угоду донього, не вказував про наявність примусу чи інші обставини, які вплинули на вибір ним позивача в якості надавача юридичних послуг.

Критично також суд оцінює доводи представника позивача з приводу того, що п.1.7 додаткової угоди суперечить вимогам ст.ст.509, 638, 901 ЦК України, оскільки його положення зобов'язують вчинити на користь ФОП ОСОБА_1 певну дію - сплатити грошові кошти, вказують на строк її вчинення, тобто носять зобов'язальний характер .

Положення ст. 901 ЦК України або інші акти законодавства не забороняють у погоджений сторонами спосіб оцінити результат надання юридичних послуг, тобто не виключають свободу договору.

Приписи ст. 638 ЦК України ренламентують питання укладення договору та досягнення сторонами всіх істотних умов, тобто їх недотримання може свідчити про неукладеність правочину, однак не дає підстави для визнання договору недійсним.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 щодо визнання недійсним пункту п.1.7. додаткової угоди №1 до договору про надання юридичних послуг від 29.03.2013 року з визначених в зустрічній позовній заяві підстав не підлягають задоволенню.

В силу ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При визначенні обсягу доказування, який щодо первісного позову покладений на позивача, по даній справі суд виходить з того, що:

· визначення ціни в договорі має носити розумний характер та відповідати вимогам справедливості та добросовісності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України);

· зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України);

· послуга повинна надаватись особисто (ч.1 ст.902 ЦК України).

Суд виходить з того, що лише одночасна наявність вищеперелічених умов надають можливість стверджувати, що у відповідача виник обовязок з виконання п.1.7 додаткової угоди.

Добросовісність має "обмежувальну" функцію, згідно з якою правило, обов'язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості.

Отже, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

Суду не доведено, що визначена в п.1.7 додаткової угоди до договору ціна носить справедливий характер, адже розумною платою слід вважати плату, визначену, виходячи зі звичайної ціни, що склалася на аналогічні послуги на момент укладення договору.

Однак, не надано будь - яких висновків спеціалістів та відомостей, що можуть підтвердити обгрунтованість визначеної в договорі ціни.

Також, відсутній критерій їх визначення, сторони не повідомили з яких саме суджень вони виходили визначаючи розмір додаткової винагороди (кылькысть витреченого викеонавцем часу, чисекльнысть судових справ та засыдань, відсоток від присудженого майна, тощо).

Всупереч вимогам ст.526 ЦК України, позивачем не надано доказів належного виконання юридичних послуг. Відсутній детальний розрахунок їх надання з відображенням змісту, обсягу, одиниці виміру, витраченого часу, ступеню завантаженості виконавця, складності виконаних ним завдань.

Стороми не підписували та ФОП ОСОБА_1 не направлялись на адресу позивача для погодження або висловлення заперечень акти виконаних робіт за договором, складення яких хоча й не обумовлено текстом договору, однак випливає із сутності зобов'язання та звичаїв ділового обороту, які є різновидом правового звичаю та широко застосовуються у даный сфері підприємницької діяльності.

В судовому засіданні позивачем не спростовано доводи відповідача з приводу неналежного надання послуг, який повыдомив про неодноразову неявки ФОП ОСОБА_1 в судові засідання, нетривалу підготовку до судових слухань.

Отже, належними та допустимими доказами суду не доведено, що юридичні послуги надані належним чином.

Крім того, факт виплати винагороди обумовлений настанням певного юридичного факту (винесення рішення чи затвердження мирової угоди судом, примирення сторін), з пояснень позивача - досягнення позитивного результату.

Однак, при укладенні договору про надання послуг замовник не може попередньо твердити про те, що він остаточно ознайомлений та згодний з якістю послуги, оскільки це може бути належним чином ним оцінено лише в процесі її споживання. При послугах продається не сам результат, а дії, які до нього призвели.

Для послуги характерна непомітність (її не можна взяти в руки, зберігати, транспортувати, складувати); послуга є невичерпною (незалежно від кількості разів її надання її власні кількісні характеристики не змінюються).

Корисний ефект від діяльності з надання послуги не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, як це має місце при виконанні роботи, а полягає в самому процесі надання послуги.

Позивач не заперечував, що процес надання послуг сплачений в повному обсязі, відповідач також надав квитанцію (а.с.53), яка підтверджує таку оплату.

Суду не доведено, що саме в результаті особистих дій позивача було укладено мирову угоду, не спростовано пояснення ОСОБА_2 щодо складення остаточного проекту мирової угоди без участі ФОП ОСОБА_1

Наданий позивачем до матеріалів справи проект мирової угоди датований 28.05.2014 року, підписаний лише однією стороною, текст відмінний від затвердженого судом апеляційної інстанції.

Сторонами не оспорювалось, що послуги з представництва інтересів відповідача надавались ОСОБА_1, однак предмет договору становлять також послуги складання процесуальних документів, інші послуги правового характеру (п.1.2. Договору).

Норми п.п.1.1.-1.6 Додаткової угоди №1 до даного договору встановлюють ціну кожної послуги, яка має надаватись по цьому договору, однак виникнення обов'язку зі сплати додаткової винагороди (п.п.1.7) не обумовлюється наданням жодної з перелічених послуг в п.1.2. Договору від 29.03.2014 року, також не вказано, що весь комплекс наданих послуг покладають на ОСОБА_2 певні обов'язки.

Таким чином, позивачем не доведено за виконання якої саме послуги, котра надана ним особисто відповідач зобов'язаний сплатити додаткову винагороду.

Суд не вправі за відсутності визначеного договором мезханізму та критеріїв оцінки діяльності позивача, вирішити питання про часткове стягнення суми боргу в обсязі фактично наданих послуг (ч.2 ст.903 ЦК України).

Тому, суд доходить висновку, що первісні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 215, 217, 509, 526, 530, 533, 626, 628, 638, 901 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 197, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 78850 грн. основного боргу, 641,68 грн. - 3 % річних - відмовити за необґрунтованістю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним п.1.7. додаткової угоди №1 до договору про надання юридичних послуг від 29.03.2013 року - відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Р.В. Міліціанов