Справа № 159/4322/14-ц Провадження № 22-ц/773/995/15 Головуючий у 1 інстанції: Луньова Т.М.
Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

при секретарі Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Данилевич Оксана Іванівна, Ваврищук Валентина Степанівна про визнання заповіту недійсним, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання нотаріуса вчинити нотаріальні дії та визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_4 звертаючись до суду покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Ковелі Волинської області помер її батько ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на усе належне спадкодавцеві майно, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1.

Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 залишилась вона, як дочка померлого.

Зазначає, що в строки передбачені чинним законодавством звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, однак у вчиненні зазначеної нотаріальної дії їй було відмовлено з тих підстав, що 12 травня 2011 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І., було посвідчено заповіт, зареєстрований у реєстрі за №983.

За умовами даного заповіту ОСОБА_8 заповів усе належне йому майно, у тому числі квартиру АДРЕСА_1, своєму брату - ОСОБА_5

Вважає, що даний заповіт слід визнати недійсним, оскільки такий був посвідчений нотаріусом під час перебування спадкодавця у хворобливому стані, у зв'язку з чим останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. Також вказувала, що оспорюваний заповіт не відповідав дійсній волі померлого, зазначаючи при цьому, що у неї є підстави вважати, що відповідач умисно, за життя спадкодавця, створював для спадкодавця такі умови, за яких останній не міг розпорядитися належним майном на власний розсуд. Як на доказ вказаних обставин позивач посилається на медичну документацію, згідно якої у 2010 році спадкодавець ОСОБА_8 переніс операцію та ряд курсів хіміотерапії у зв'язку з виявленим в нього тяжким онкологічним захворюванням. Крім цього, у 2011 році значно погіршився стан здоров'я матері ОСОБА_8, внаслідок чого остання потребувала постійного стороннього догляду. Вказані обставини, на думку позивача, негативно вплинули на психічний стан ОСОБА_8

Вказувала, що упродовж усього життя вона тісно спілкувалась з батьком, а у період його хвороби разом зі своєю матір'ю ОСОБА_9 активно сприяла одужанню ОСОБА_8, допомагала матеріально, відвідувала його у лікувальних закладах, на період проходження курсів хіміотерапії надавала житло. Крім цього, зі слів батька знала, що спірна квартира після його смерті залишиться їй, як єдиній спадкоємиці першої черги. Незадовго до смерті ОСОБА_8 запропонував їй приїхати до м. Ковеля для складення заповіту. Однак, по спливу двох днів після вказаної розмови, а саме 28 березня 2012 року ОСОБА_8 швидкою допомогою був доставлений на лікування до Ковельської ЦРЛ. Стверджувала, що з ініціативи відповідача, ігноруючи перенесені операцію та ряд курсів хіміотерапії, без відому лікарів ОСОБА_8 внутрівенно вводились медичні препарати невідомого походження.

Вказані вище обставини, а також та обставина, що згідно висновку почеркознавчої експертизи №467 від 27.05.2013 року, призначеної у межах кримінального провадження, встановити ким, ОСОБА_8, ОСОБА_5 чи іншою особою виконаний рукописний запис "заповіт мною прочитано вголос" у заповіті ВКР № 418645 від 12.05.2011 року не виявилось можливим, дають їй підстави вважати, що оспорюваний заповіт є підробленим.

Встановлення того, що волевиявлення заповідача не було вільним чи не відповідало його волі становить правову підставу для визнання заповіту недійсним. А оскільки вона є єдиним спадкоємцем першої черги померлого ОСОБА_8, то визнання заповіту недійсним тягне за собою виникнення у неї права на спадщину за законом. Враховуючи ту обставину, що правовстановлюючі документи щодо належності квартири АДРЕСА_1 спадкодавцеві ОСОБА_8 відсутні, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Крім того, окремою підставою вимог щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно, ОСОБА_4 вказувала на наявність у неї права на обов'язкову частку в спадщині після смерті батька. При цьому позивач зазначала, що вона є інвалідом з дитинства 2 групи, знаходиться на обліку у Волинській обласній психіатричній лікарні №1 м. Луцька з 04 грудня 1991 року і отримує державну соціальну допомогу як інвалід з дитинства 2 групи та пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

З врахуванням наведеного просила суд визнати недійсним заповіт посвідчений приватним нотаріусом Данилевич О.І. та зареєстрований у спадковому реєстрі 12.05. 2011 року за № 983, зобов'язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом, визнати за нею право власності на спадкове майно та стягнути з відповідача ОСОБА_5 в її користь 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як обов'язкову частку у спадщині, після смерті батька, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. В решті позову відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали суду від 18 липня 2014 року у виді заборони приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. вчиняти нотаріальні дії, які полягають у видачі відповідачеві ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на майно, що належало померлому ОСОБА_8 по нотаріально посвідченому заповіту №418654, зареєстрованому у реєстрі 12.05.2011 року за №983 скасувати після набрання рішенням чинності.

Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року вирішено питання судових витрат. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить скасувати дане рішення в частині задоволених вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить скасувати дане рішення в частині відмовлених вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог. Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові залишити без змін виходячи з наступних підстав.

Статтями 1233-1234 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є донькою та братом (відповідно) ОСОБА_8, якому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

12 травня 2011 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом матиме право в тому числі квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_5 Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 983 (а. с. 88).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелі реєстраційної служби Ковельського міського управління юстиції у Волинській області (а. с. 5), ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення відповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦПК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Підставами визнання заповіту недійсним позивач вказувала, що воля спадкодавця на час складення заповіту не була вільною та те, що ОСОБА_8 на час складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також позивач у позовній заяві підставою недійсності заповіту вказувала про безпорадний стан спадкодавця.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з актом № 743 посмертної судово-психіатричної експертизи (а. с. 213-217) лікарська комісія не змогла дати жодного висновку щодо психічного стану ОСОБА_8 на час складення оспорюваного заповіту. При цьому комісією зазначено, що як покази лікарів так і їх записи, щодо стану здоров'я ОСОБА_8 є суперечливими. Також комісія вказала про суперечливість показів свідків.

Позивач не клопотала перед судом про призначення повторної або ж додаткової експертизи, вважаючи, що у справі є всі наявні докази, які свідчать про психічний стан ОСОБА_8

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування пред'явлення позову про визнання заповіту недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що ОСОБА_8 за життя перебував на обліку у психіатричному чи наркологічному закладі. Не здобуто таких доказів і судом.

Дослідивши та проаналізувавши медичну документацію ОСОБА_8, колегія суддів приходить до висновку, що незважаючи на широкий спектр діагнозів, які були встановлені за час життя ОСОБА_8 та частоту госпіталізації останнього до медичних установ, жодного разу медиками не було рекомендовано ОСОБА_8 пройти огляд у лікаря психіатра, що свідчить про відсутність підозр на психічні розлади останнього (а. с. 29-37 Т.2).

Разом з тим, за змістом медичної довідки про проходження обов'язкового попереднього та періодичного психіатричного огляду від 05.09.2011 року (а. с. 140 Т.1) психічних протипоказань для виконання обов'язків працівника навчального закладу виявлено не було.

Також слід зауважити, як вбачається з матеріалів справи з березня 2004 року по 2012 рік ОСОБА_8 працював тренером у Ковельській ДЮСШ ФСТ "Спартак" та виконував свої посадові обов'язки. Зі сторони адміністрації роботодавця жодних зауважень щодо роботи або ж поведінки ОСОБА_8 не виникало (а. с. 27, 28 Т.2 ).

Показам свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_9, свідків лікарів - ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, даними під присягою, суд першої інстанції дав обґрунтовану правову оцінку. Вказані особи стверджували, що за життя ОСОБА_8 був адекватною та поміркованою людиною, сумнівів у його психічному стані жодного разу не виникало.

Такі покази свідків позивачем не спростовані належними та допустимими доказами, а тому у суду відсутні підстави не брати їх до уваги, або ж ставити їх під сумнів.

Також слід зауважити, що свідки, які допитані за клопотанням позивача, жодних показів, що могли б вказати про відхилення у психіці ОСОБА_25 не давали.

Усі свідки, які давали покази в суді, були одностайні в характеристиці психічного стану ОСОБА_8, вважаючи його адекватним та без будь яких відхилень, а тому на думку колегії суддів не можна вважати обґрунтованими висновки експертної комісії, щодо суперечностей показів свідків.

Різнились покази свідків, лише щодо характеристики відносин померлого з донькою - ОСОБА_4 та братом - ОСОБА_5 про що зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції. Однак дані покази не мають правового значення для визнання заповіту недійсним.

Позивачем у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження її доводів про те, що спірний заповіт вчинено ОСОБА_8 у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, що відповідно до положень ст. ст. 225, 1257 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Факт наявності у спадкодавця психічних розладів не може підтверджуватися лише фактом зловживання ним спиртними напоями про які вказувала позивач та не заперечував відповідач, а з досліджених судом медичних документів не встановлено, що ОСОБА_8 страждав на психічні захворювання, які б позбавляли його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складення спірного заповіту, а також не підтверджено й факту перебування на обліку у лікаря - психіатра.

Повну неспроможність заповідача у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій і керувати ними, інших умов - наявність тяжкої обставини чи застосування фізичного та/або психічного тиску на спадкодавця, що впливали на волю заповідача, із наданих доказів судами не встановлено.

Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус Данилевич О.І. вказувала, що на час посвідчення заповіту, у неї не виникало сумнівів щодо волі ОСОБА_8, або ж щодо його дієздатності. Данилевич О.І. не заперечила, що у зв'язку з хворобливим станом, не пов'язаним з відхиленням у психіці ОСОБА_8, заповіт нею був посвідчений удома заповідача за адресою м. Ковель, вул. Театральна, 32/91.

Доводи позовної заяви про залишення ОСОБА_5 свого брата ОСОБА_8 у небезпеці та позбавлення його джерел для існування і лікування є голослівними та спростовуються наявними у справі доказами, зокрема показами свідків, які вказували про те, що ОСОБА_5, постійно відвідував брата в лікарні, купував ліки, піклувався про нього (свідки ОСОБА_14, ОСОБА_26, ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_20.).

Позивач, зазначаючи про те, що підпис на тексті оспорюваного заповіту вчинений не спадкодавцем не клопотав про призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи.

Натомість суд першої інстанції дав обґрунтовані висновки почеркознавчим експертизам, які проводились в ході кримінального провадження та підставно констатував про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовано судом першої інстанції відмовлено у стягнені моральної шкоди, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про визнання заповіту недійсним у задоволені яких судом відмовлено.

Разом з тим, висновки суду про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як обов'язкову частку у спадщині, після смерті батька, ОСОБА_8 зроблені з порушенням норм матеріального права.

В силу ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою померлого ОСОБА_8 (а. с. 95 Т.1). Відтак станом на день смерті батька (13.04.2012 року) ОСОБА_4 була повнолітньою.

В своєму рішенні від 11.02.2014 року № 1-рп/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_27 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) Конституційний суд України ухвалив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Частиною 1 ст. 3 ЗУ «По основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що інвалідність, як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 18.11. 2013 року (а. с. 51 Т.1) та довідки до акту огляду МСЕК серії ВЛН № 108182 від 08.10.2012 року (а. с. 53 Т.1) ОСОБА_4 вперше була оглянута в органах медико-соціальної експертизи 08.10.2012 року. За результатами даного огляду ОСОБА_4 було встановлено другу групу інвалідності строком на 1 рік до листопада 2013 року.

Згідно з довідкою Управління пенсійного фонду України в м. Луцьку (а. с. 52 Т.1) ОСОБА_4 перебуває на обліку в управління як утримувач пенсії з 08.10.2012 року.

В суді апеляційної інстанції представник позивача не заперечував, що лише в жовтні 2012 року ОСОБА_4 отримала групу інвалідності. Натомість не зміг представник позивача стверджувати, щодо огляду ОСОБА_4 лікарською комісією до жовтня 2012 року та встановлення їй статусу інвалідності, або ж щодо встановлення тих хвороб, які свідчать про її непрацездатність.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч.3 ст.1223 ЦК України).

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року (час смерті ОСОБА_8.). ОСОБА_4 не відносилась до осіб визначених ч. 1 ст. 12 41 ЦК України, а відтак не мала права на обов'язкову частку у спадщині після смерті батька.

На підтвердження даних висновків, колегія суддів бере до уваги також і зміст заяви ОСОБА_4, від 18 квітня 2012 року (а. с. 93 Т.1), яка подана останньою приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. За змістом даної заяви ОСОБА_4 вказувала, що їй відомо про зміст заповіту посвідчений від імені ОСОБА_8 Позивач нотаріусу повідомляла, що вона немає права на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на час смерті батька не є неповнолітньою чи не працездатною. При цьому ОСОБА_4 ствердила своїм підписом, що дана заява є беззастережною та безумовною та може бути відкликана до спливу шестимісячного терміну з моменту відкриття спадщини.

З матеріалів справи встановлено, що вищезгадана заява, при наявності застереження про можливість її відкликання, ОСОБА_4 не була відкликана, а відтак є чинною.

Беручи до уваги вищевикладене рішення суду в частині задоволених вимог про визнання за позивачем права власності на обов'язкову частку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені даних вимог.

Разом з тим, оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як обов'язкову частку у спадщині, після смерті батька, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, підлягає скасуванню додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року в даній справі в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позовних вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як обов'язкову частку у спадщині, після смерті батька, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення від 22 червня 2015 року в даній справі скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: