Ухвала

іменем україни

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу від імені боржника, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі - ТОВ «Вердикт Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за договором надання кредиту та заставу транспортного засобу від 27 червня 2007 року № 0, яка станом на 27 листопада 2013 року становить 311 476 грн 36 коп., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Вердикт Фінанс» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 27 червня 2007 року між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання кредиту та заставу транспортного засобу № 0, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримала споживчий кредит на придбання автомобіля у розмірі 21 029 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом строком до 27 червня 2014 року.

Згідно з п. 2.1 розділу 2 договору про надання кредиту та заставу транспортного засобу з метою забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань позичальника за цим договором в повному обсязі позичальник передав, а банк прийняв у заставу рухоме майно - автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно з розділом 8 вказаного договору у випадках невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за цим договором та/або «кредитним договором» банк має право здійснити звернення стягнення на предмет застави (а. с. 14-25).

Відповідно до акта прийому-передачі від 24 грудня 2008 року ОСОБА_3 передала, а АКІБ «УкрСиббанк» прийняло на відповідальне зберігання предмет застави, а саме: автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та ключі від автомобіля (а. с. 100).

У 2009 році назва банку АКІБ «УкрСиббанк» змінена на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») укладено договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 27 червня 2007 року № 0.

У свою чергу ТОВ «Кредекс Фінанс» уклало із ТОВ «Вердикт Фінанс» договір факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12-КВ, відповідно до умов якого відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» права вимоги за спірним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань у неї виникла заборгованість перед банком, яка станом на 27 листопада 2013 року становить 311 476 грн 36 коп., з яких: 141 618 грн 04 коп. - заборгованість за кредитом; 99 405 грн 75 коп. - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги за спірним договором; 28 864 грн 51 коп. - заборгованість за процентами на дату звернення до суду; 37 339 грн 46 коп. - пеня та 4 248 грн 60 коп. - три проценти річних від простроченої суми (а. с. 34-41).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності факту передачі позивачу прав вимоги за договором кредиту та застави. Також суди дійшли висновку про безпідставність позову, виходячи з того, що позивач не повідомив ОСОБА_3 про нового кредитора, а предмет застави ще з 2008 року знаходиться у первісного кредитора, тобто позичальник спірним автомобілем вже не володіє.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм процесуального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 вказаного Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, до ТОВ «Вердикт Фінанс» перейшли всі права ПАТ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором застави.

Разом з тим за положеннями ст. ст. 516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Таким чином, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним.

При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст. ст. 516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12-КВ, на підставі якого 14 жовтня 2013 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено зміни про обтяжувача.

Встановивши відсутність належного підтвердження відступлення права вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що на підтвердження переходу прав вимоги за спірним договором позивачем надано договори відступлення права вимоги та додатки до них, які прошиті та скріплені печаткою підприємства.

Ураховуючи викладене, не є безспірним висновок судів про недоведеність ТОВ «Вердикт Фінанс» факту набуття ним прав кредитора та заставодержателя за кредитним договором та договором застави, укладеним 27 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Також суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що позичальник не виконує умови кредитного договору ні первинному, ні новому кредитору, та дійшли передчасного висновку про відмову в позові, оскільки порушене право кредитора фактично залишилось незахищеним, при тому, що ОСОБА_3, заперечуючи проти визначеного позивачем розміру заборгованості, свого розрахунку заборгованості та доказів на його підтвердження не надала.

Крім того, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України на зазначені положення закону уваги не звернули та не врахували, що передача ОСОБА_3 спірного транспортного засобу на відповідальне зберігання ПАТ «УкрСиббанк» не позбавляє заставодавця права власності на предмет застави та не звільняє її від виконання умов кредитного договору.

Також судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки тому, що ПАТ «УкрСиббанк» зверталося до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за зазначеним вище кредитним договором, що може вплинути на правильність розрахунку розміру заборгованості.

Крім того, ст. 949 ЦК України передбачено обов'язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Як вбачається з матеріалів справи предмет застави не знаходиться у користуванні боржника у зв'язку з передачею його на відповідальне зберігання ПАТ «УкрСиббанк». Отже, у порушення п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України судом першої інстанції не вирішено питання про залучення до участі в справі банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак