АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/888 /15 Головуючий 1 інст. - Горпинич О.В.
Справа №645/7060/14-ц Доповідач - Шаповал Н.М.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кружиліної О.А.,

Крилової Т.Г.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 42 000 грн., та судовий збір в сумі 420 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 13.01.2014 року ОСОБА_3 позичила відповідачці гроші в сумі 42 000 грн., які остання зобов"язалася повернути, про що було складено відповідну розписку. Оскільки у розписці не встановлено дату повернення грошей, то 25.07.2014 року позивачка звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення вказаної суми боргу у строк до 07.08.2014 року. Проте, гроші до теперішнього часу не повернуті, у зв"язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики в сумі 42 000 грн. та судовий збір - 420 грн.

З таким рішенням ОСОБА_2 не погодилась, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст.. 308 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що між нею і ОСОБА_2 13 січня 2014 року була укладена розписка, відповідно до якої ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняла гроші у сумі 42000 грн. 00 коп. ( оригінал розписки а.с.33)

Оскільки відповідач не виконав зобов'язання і не сплатив передбачену договором суму, суд стягнув з нього на користь позикодавця суму боргу.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду, оскільки вони відповідають наданим доказам і вимогам ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051, 1052 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно ст. 16 ЦК України, особа, на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу позову.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема, за ст. 559 ЦК, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25. 04. 2012 року в справі № 6 - 24 цс 12 про стягнення боргу, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості, надала розписку, на підставі якої передала гроші відповідачу.

Між тим, ОСОБА_2 не доведено певними засобами доказування, що вона повернула гроші позивачу за умовами договору позики, оскільки нею не надано борговий документ або розписку на підтвердження виконання свого обов'язку, як того вимагає ст. 545 ЦК України.

За змістом постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6 - 79 цс 14 , яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладання договору, його умов та юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідачка не зверталася до суду з позовом про визнання розписки недійсною, а тому, розписка є дійсною і повинна виконуватись сторонами.

За змістом 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей трок визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Матеріали справи свідчать про те, що вимога про виплату суми боргу була пред'явлена позивачем 25. 07. 2014 року ( а.с. 5 - 7)

Отже, відсутність у розписці дати повернення грошової суми не є підставою для відмови у позові.

Суд повно та всебічно з"ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: