Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/6223/14/756/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 5 березня 2014 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" (далі - ТОВ "ЛК "АвтоФінанс") укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль ЗАЗ Ланос, і йому було роз'яснено, що після сплати 8 240 грн. , що становить 10% вартості автомобіля, йому буде переданий предмет лізингу. На виконання договору позивачем було сплачено суму 8 240 грн., але виконання договору відповідачем не відбулося, оскільки компанія відмовилася передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а внесені ОСОБА_3 кошти є комісією за організацію та оформлення договору. Посилаючись на те, що договір був укладений внаслідок омани, на порушення ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, його умови являються несправедливими і такими, що свідчать про нечесну підприємницьку діяльність, просив суд на підставі ст.215, 216, 220 ЦК України визнати його недійсним, стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти в сумі 8 320, 40 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, підписуючи договір лізингу, мав змогу ознайомитися з його умовами. За формою і змістом договір відповідає вимогам діючого законодавства, позивачем не доведений факт введення його в оману.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Судом установлено, що 5 березня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ "ЛК "АвтоФінанс" договір фінансового лізингу. Згідно з п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - ЗАЗ Ланос у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) . Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

В цей же день позивач оплатив комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу відповідно до п. 1.7 договору, тобто 8 240 грн. (а.с.11-28).

У ст.203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ст.ст.203,204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст.806 ЦК України передбачено, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" ( ч.2 ст.806 ЦК України та ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг".

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сплачена позивачем сума не є авансовим платежем, а є комісією за організацію даного договору і лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог і задовольняти вимоги ОСОБА_3 не було підстав, оскільки останнім не доведено належними та допустимими доказами, відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог Закону України «Про захист прав споживачів» безпідставні.

Статтею 18 вказаного Закону передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд першої інстанції, проаналізувавши умови спірного договору, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача щодо несправедливих умов договору.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: