Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносов М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова (далі - ТОВ «УФА «Верус»), ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 21 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір № HAXRRX06240239, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 572 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 29 лютого 2009 року. З метою забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором 01 вересня 2010 року між банком та ТОВ «УФА «Верус» було укладено договір поруки. У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань станом на 23 грудня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 39 007 грн 08 коп., яка склалася із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 878 грн 24 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 10 282 грн 25 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань - 23 512 грн 92 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 1 833 грн 67 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь заборгованість за вищевказаним кредитним договором зі ОСОБА_3 у розмірі 29 007 грн 08 коп., та 10 000 грн солідарно з ТОВ «УФА «Верус» та ОСОБА_3

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2007 року № HAXRRX06240239 зі ОСОБА_3 у розмірі 29 007 грн 08 коп., з ТОВ «УФА «Верус» та ОСОБА_3 солідарно 10 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, й закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 214, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 21 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір № HAXRRX06240239, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 752 грн зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами терміном до 20 лютого 2009 року.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором 01 вересня 2010 року між банком та ТОВ «УФА «Верус» укладено договір поруки, згідно з умовами якого останнє поручилося відповідати солідарно з позичальником за належне виконання умов кредитного договору в межах суми 10 000 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 23 грудня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 39 007 грн 08 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2 878 грн 24 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 10 282 грн 25 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язання - 13 512 грн 92 коп., штрафів - 500 грн (фіксована складова) та 1 833 грн 67 коп. (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо щомісячного погашення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого у нього виникла заборгованість яка підлягає стягненню на користь банка.

Апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції. При цьому суд зазначив, що заява ОСОБА_3 про застосування наслідків пропуску банком строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту позовну давність за домовленістю сторін встановлено тривалістю у п'ять років, а тому позов заявлено в межах встановленої кредитним договором позовної давності.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Судами встановлено, що укладеним між сторонами кредитним договором передбачено повернення кредиту та сплати процентів шляхом внесення щомісячних платежів. Отже, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Оскільки умовами договорів передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Встановлено, що останнє зарахування за кредитним договором, укладеним 21 лютого 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», здійснено 30 липня 2009 року, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а. с. 4, 5).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернули, фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не з'ясували, зокрема, не дослідили графік погашення кредиту й не визначилися з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу; не перевірили дотримання позивачем строку звернення до суду, який має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, внаслідок чого належним чином не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначилися з обсягом відповідальності боржника.

Крім того, не можна погодитися з висновками суду апеляційної інстанції щодо дотримання ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності для звернення до суду з огляду таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843245/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843300/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

У зв'язку з викладеним суди повинні перевірити наявність належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що умови про надання споживчого кредиту містили збільшений строк позовної давності у момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони не змінювались.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_3 посилався на те, що при укладенні договору додані до матеріалів справи умови про надання споживчого кредиту він не підписував й не погоджував умови про збільшення позовної давності. Крім того, вказував, що повістки про призначення справи до розгляду у суді першої інстанції він особисто не отримував, оскільки перебував за кордоном у службовому відрядженні, що підтверджується довідкою роботодавця та відповідними відмітками у закордонному паспорті. Також ОСОБА_3 просив суд застосувати наслідки пропуску банком строку позовної давності, вважаючи, що такий строк позивачем пропущено.

Дійшовши висновку про те, що п. 5.5 умов та правил надання банківських послуг сторонами узгоджено строк позовної давності тривалістю 5 років, апеляційний суд на вищевказані положення закону уваги не звернув, доводів відповідача в цій частині належним чином не перевірив, зокрема, й щодо спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак