Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, прокуратура Святошинського району м. Києва, Департамент соціальної політики Київської міської державної адміністрації, відділ державної міграційної служби Святошинського РВ ГУ ДМС України у м. Києві, про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просив: поновити строк для звернення до суду; скасувати розпорядження органу приватизації Ленінградської Ради народних депутатів м. Києва від 12 квітня 1994 року № 1825 про приватизацію ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Ленінградською районною Радою народних депутатів у м. Києві 12 квітня 1994 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію ОСОБА_4 у спірній квартирі. Свої вимоги обґрунтовував тим, що зазначений житловий будинок є будинком спеціального соціального призначення для проживання одиноких громадян похилого віку та інвалідів м. Києва та не відноситься до об'єктів приватизації. Посилаючись на те, що приватизація зазначеної квартири є незаконною, а також на те, що про приватизацію позивачу стало відомо під час прокурорської перевірки лише у 2011 році, просив суд позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, позов задоволено.

Скасовано розпорядження органу приватизації Ленінградської Ради народних депутатів м. Києва № 1825 від 12 квітня 1994 року про приватизацію ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Ленінградською районною Радою народних депутатів м. Києва 12 квітня 1994 року згідно розпорядження органу приватизації Ленінградської Ради народних депутатів м. Києва № 1825 від 12 квітня 1994 року, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали у власність шляхом приватизації в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію ОСОБА_4 у зазначеній квартирі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог та поважності причин пропуску строку позовної давності.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 05 січня 1989 року ОСОБА_3 отримала ордер № 32602 серії Б на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до розпорядження органу приватизації Ленінградської районної Ради народних депутатів м. Києва від 12 квітня 1994 року ОСОБА_3 надано згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_1, на підставі якого 12 квітня 1994 року видано свідоцтво на право власності на житло, згідно якого ОСОБА_3 та її онука ОСОБА_4, опікуном якої вона була, отримали у власність шляхом приватизації в рівних частках зазначену квартиру.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільний законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закон України «Про житловий фонд соціального призначення», на підставі якого суди вирішили зазначену справу, набрав чинності 01 січня 2007 року, у той час як спірні правовідносини виникли у 1989 - 1994 роках.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і застосував до спірних правовідносин закон, який не діяв на час їх виникнення. Апеляційний суд допущені судом першої інстанції порушення не виправив, зазначивши в оскаржуваній ухвалі, що місцевий суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. ст. 71 <nau://ukr/1540-06|st71>, 76 <nau://ukr/1540-06|st76>, 80 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st80> (1963 року) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України <nau://ukr/435-15|st256> - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України <nau://ukr/435-15|st257> загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України <nau://ukr/435-15> правила Цивільного кодексу України <nau://ukr/435-15> про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06> (1963 року).

Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st76> (1963 року), так і ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261> визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Судами установлено, що про порушене право позивачу стало відомо у листопаді 2011 року під час проведення перевірки прокуратурою, а тому суди визнали поважними причини пропуску строку позовної давності та поновили його.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261> для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261> містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для судів.

Статтею 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів проведення прокуратурою перевірки у 2011 році, на яку посилається позивач, натомість, як вбачається з відповіді заступника прокурора м. Києва, у прокуратурі міста не зареєстровані зазначені матеріали перевірки (т. 1, а.с. 181-182).

Апеляційний суд зазначеного не врахував, у порушення ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> обставини справи з'ясував неповно, не звернув уваги на застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин закону, який набрав чинності з 01 січня 2007 року, тобто після виникнення цих правовідносин (1989-1994 роки); не врахував, що всі нормативно-правові документи щодо спеціального статусу житлового будинку АДРЕСА_1, в якому знаходиться спірна квартира, на які суд послався як на докази обґрунтованості позовних вимог, прийняті Київською міською радою та її виконавчим органом у період з 1998 року по 2013 рік, тобто після отримання відповідачем ордера на цю квартиру (1989 рік) та її приватизації (1994 рік); не звернув уваги на те, що у справі відсутні докази щодо права позивача на управління та розпорядження спірною квартирою в період з 1988 до 1998 року; належним чином не перевірив доводи відповідача щодо застосування позовної давності (т. 1, а.с. 44-45), а саме: не з'ясував, коли позивач довідався або повинен був (міг) довідатися про порушення свого права (та чи мав об'єктивну можливість знати про обставини порушення його прав), не врахувавши при цьому, що у всіх правочинах щодо утримання та обслуговування спірної квартири ОСОБА_3 зазначалася її власником, про що було відомо всім обслуговуючим організаціям житлового будинку по АДРЕСА_1, а відтак не встановив початок перебігу строку позовної давності та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що допущені судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч.3 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін