Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь борг за договорами позики з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за несвоєчасне виконання зобов'язання, 3 % річних за користування чужими грошовими коштами та втрат від інфляції, що становить 141 107 грн 63 коп., та витрати на правову допомогу в сумі 5 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01 грудня 2012 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_5 кошти в сумі 5 тис. доларів США та зобов'язався повернути їх 01 червня 2013 року. 21 грудня 2012 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_5 кошти в сумі 1 206 доларів США та 600 євро, які зобов'язався повернути 21 квітня 2013 року. Свої обов'язки з повернення взятих у борг коштів не виконав.

29 вересня 2014 року між ним (позивачем) та ОСОБА_5 укладено договори відступлення вимоги за договорами позики від 01 грудня та 21 грудня 2012 року, а тому він за цими договорами є новим кредитором.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 133 471 грн 93 коп. заборгованості за договорами позики:

- від 01 грудня 2012 року, в тому числі: основний борг - 78 900 грн, відсотки за користування - 13 491 грн 90 коп., відсотки від простроченої суми - 3 550 грн 50 коп., що разом становить 95 942 грн 40 коп.;

- від 21 грудня 2012 року, в тому числі: основний борг - 30 898 грн 68 коп., відсотки за користування - 5 163 грн 16 коп., відсотки від простроченої суми - 1 467 грн 69 коп., що разом становить 37 529 грн 53 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 тис. грн витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1 334 грн 72 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову та судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики:

- від 01 грудня 2012 року в сумі 36 953 грн 34 коп., яка складається з боргу за договором позики 35 686 грн 24 та трьох відсотків річних - 1 267 грн 10 коп.;

- від 21 грудня 2012 року в сумі 44 691 грн 18 коп., яка складається з боргу за договором позики 42 181 грн 12 коп. та трьох відсотків річних - 2 510 грн 06 коп., всього заборгованість в сумі 81 644 грн 52 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір 816 грн 45 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати за надання правової допомоги 3 тис. грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 отримав в борг у ОСОБА_5 згідно з розписками від 01 грудня 2012 року - 5 тис. доларів США терміном до 01 червня 2013 року, від 21 грудня 2012 року - 120 доларів США та 600 євро терміном до 21 квітня 2013 року та зобов'язався їх повернути у зазначені строки.

Відповідно до договорів про відступлення права вимоги від 29 вересня 2014 року № 1 та від 29 вересня 2014 року № 2, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, позивач є кредитором за двома борговими розписками, отриманими ОСОБА_5 від ОСОБА_4, а саме: від 01 грудня 2012 року - на 5 тис. доларів США терміном до 01 червня 2013 року, від 21 грудня 2012 року - на 1 206 доларів США та 600 євро терміном до 21 квітня 2013 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із передбаченого законом права позикодавця на одержання від позичальника суми позики та відсотків за користування нею. Вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за договором є необгрунтованими, оскільки індекс інфляції може застосовуватись до гривні, а не до іноземної валюти, в якій перераховано боргові зобов'язання відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про зменшення стягнутої з відповідача на користь позивача суми, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_4 на погашення боргу за розписками сплатив на картковий рахунок ОСОБА_5 27 564 грн 56 коп., належних та допустимих доказів сплати ним на погашення боргу в сумі 52 916 грн 38 коп. не надано, а також не надано позивачем ОСОБА_5 належних та допустимих доказів щодо наявності між нею та відповідачем інших правовідносин щодо сплати боргу, крім зазначених в розписках від 01 грудня 2012 року та від 21 грудня 2012 року, і перераховані відповідачем кошти не є погашенням боргу за цими розписками.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України).

У ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено розмір процентів - 3 % від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Вирішуючи спір, в основу свого рішення апеляційний суд поклав квитанції, ксерокопії яких знаходяться на а. с. 82-85, 225-226, відповідно до яких з 21 січня 2013 року до 07 лютого 2014 року на картковий рахунок № 67050978 у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» ОСОБА_5 відповідачем внесено 27 564 грн 56 коп., що еквівалентно 3 443,44 дол. США, і, зменшуючи розмір стягнутих з відповідача на користь позивача сум за письмовими розписками та квитанціями, виходив лише із факту внесення цих коштів.

При цьому у порушення ст. ст. 212-214, 215 ЦПК України не мотивував, з яких підстав дійшов висновку про те, що внесення цих коштів було з метою повернення боргу.

Водночас, суд не звернув і уваги на те, що у квитанціях відсутні відмітки про те, що це повернення позики за вказаними вище договорами та також на те, що у позивача наявна розписка, що свідчить про неповернення боргу і залишив поза увагою вимоги ст. 545 ЦК України, згідно з якою якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик