Справа № 464/5087/15-ц
пр.№ 2/464/1500/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2015 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Галич-Авто» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до відповідача ПАТ «Галич-Авто», в якому просить, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, стягнути з останнього на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 7 046,28 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3 203,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 12 330, 99 грн., а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 8 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1995 року працював на посаді електрика у АТ «Лада», що 31 грудня 1997 року перейменовано на ВАТ «Галич-Авто». 31 березня 2015 року на підставі наказу №22-к звільнений із займаної посади за власним бажанням. З дня звільнення по даний час розрахунок з ним не проведено. Неодноразово звертався до відповідача з проханням провести такий розрахунок, однак, отримував відмову покликаючись на заблоковані рахунки підприємства. У звязку з цим йому заподіяно моральні страждання, що полягають в переживаннях з приводу засобів до існування його сімї, позбавленні нормального спілкування з близькими людьми, а також у потребі постійного медикаментозного лікування.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала із підстав, що викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 10 листопада 2015 року, просила позов задовольнити в повному обсязі. Вказала, що у звязку з тим, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, такий був змушений звільнитися. У день звільнення позивач отримав трудову книжку, однак, розрахунку з ним не проведено до даного часу. Крім цього, вказані обставини спричинили позивачу, що є інвалідом третьої групи, моральні страждання, які полягали в порушенні звичного способу життя, що підтверджується письмовими поясненнями дружини позивача. Також, на вимогу позивача комунальною четвертою міською поліклінікою м. Львова видано довідку про те, що протягом півроку, поки останньому не виплачувалась заробітна плата та порушувались терміни виплати такої, останній неодноразово звертався за медичною допомогою до сімейного лікаря. Разом з тим, просила стягнути з відповідача, крім суми заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 квітня 2015 року по 1 листопада 2015 року в розмірі, зазначеному в заяві про збільшення позовних вимог, що становить 12 330 грн. 99 коп. Зазначила, що розмір середньоденного заробітку взяла з довідки, наданої відповідачем, хоча такий є меншим за дійсний розмір середньоденного заробітку. Незважаючи на те, що загальний розмір середнього заробітку з 1 квітня 2015 року по 1 листопада 2015 року становить більшу суму, наполягала на стягненні саме 12330,99 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково та надав пояснення про те, що дійсно заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати становить 7 046 грн. 28 коп., компенсація за невикористану відпустку 3 203 грн. 55 коп. У відшкодуванні моральної шкоди просив відмовити у звязку з відсутністю у позивача доказів моральних страждань, повязаних саме з невиплатою заробітної плати. Крім цього, не погодився з вимогою позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки методика розрахунку та за який період проводився такий є незрозумілими. Підтвердив, що середньоденний заробіток підприємством визначено, виходячи із кількості календарних днів, а не фактично відпрацьованих.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 1995 року працював на посаді електрика АТ «Львів-Лада».

Згідно з наказом №137 від 31 грудня 1997 року ВАТ «Львів-Лада» перейменовано у ВАТ «Галич-Авто». З 21 грудня 2012 року ВАТ «Галич-Авто» перейменовано в ПАТ «Галич-Авто» на підставі наказу №01 від 2 січня 2013 року /а.с.67/.

31 березня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування СТО за власним бажанням згідно з ст.38 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу №22-к від 31 березня 2015 року /а.с.65/.

З довідки №4/283, виданої ПАТ «Галич-Авто» від 5 листопада 2015 року видно, що загальна сума заборгованості відповідача із заробітної плати позивача становить 7 046 грн. 28 коп. /а.с.62/.

Згідно з довідкою про середню заробітну плату для нарахування компенсації за невикористану відпустку, поданою відповідачем, компенсація за невикористану відпустку становить 3 203 грн. 55 коп. /а.с.95/. Вказане також підтверджується довідкою ПАТ «Галич-Авто» №1/276 від 29 жовтня 2015 року /а.с.54/.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Оскільки відповідачем вказаних вимог закону не дотримано, заробітна плата у встановлені строки не виплачена та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується довідками, наданими відповідачем, та відсутністю заперечень щодо вказаних обставин з боку представника відповідача, відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства.

На виконання вимог ст. 214 ЦПК України, застосовуючи положення ст. 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені у постанові від 3 липня 2013 року у справі №6-64цс13, зокрема, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за ч.3 п.2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно ч. 3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивачем проведено розрахунок середньомісячного заробітку згідно з довідкою, поданою відповідачем, та такий становить 1 761 грн. 57 коп. Крім цього, представники позивача та відповідача погодили, що середньоденний заробіток позивача становить 71,19 грн.

Разом з тим, якщо здійснити розрахунок середнього заробітку за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим вищевказаною постановою КМУ, то середньоденний заробіток становитиме 100,57 грн. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2015 р. до 01.11.2015 р. становить більшу суму за ту, що розрахована позивачем. Однак, представник позивача ОСОБА_1 наполягала на ухваленні рішення про стягнення за період з 1 квітня до 1 листопада 2015 року саме розрахованої стороною позивача суми середнього заробітку.

Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 1 квітня 2014 року по 1 листопада 2014 року саме в розмірі, що становить 12 330 грн. 90 коп., а також на те, що представником відповідача підтверджено невиплату станом на 01.11.2015 р. заборгованості перед позивачем, вказану позовну вимогу необхідно задовольнити в межах, заявлених стороною позивача.

Підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, для зміни суми середнього заробітку немає, оскільки спір між сторонами про розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем відсутній.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з вимог зазначеної норми, суд має встановити, у чому полягають моральні страждання, які життєві зв'язки були втрачені внаслідок порушення трудових прав позивача та яких додаткових зусиль від позивача для організації свого життя вимагає таке порушення.

Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як встановлено при розгляді справи, відповідач дійсно не провів розрахунок з позивачем при його звільненні, однак, позивачем не надано жодних належних доказів того, що дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає враховуючи необґрунтованість таких. Покликання на письмові пояснення родичів позивача є безпідставним, оскільки такі особи в судовому засіданні не допитувалися, а інші докази існування наведених ними обставин суду не надано.

Крім цього, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись статтями 116, 117 КЗпП України, статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Галич-Авто» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Галич-Авто» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в розмірі 7046,28 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3203,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2015 р. до 01.11.2015 р. у розмірі 12330,99 грн., а всього 22580 (двадцять дві тисячі п'ятсот вісімдесят) гривень 82 (вісімдесят дві) копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Галич-Авто» в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.