Справа № 136/2277/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"12" січня 2015 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором та 3% річних з простроченої суми, який обґрунтував наступним чином.

Між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усний договір про співпрацю, відповідно до якого, він зобов'язався поставляти товари повсякденного попиту та продовольчі товари, а вона реалізовувати їх та нести повну матеріальну відповідальність за збереження і нестачу цього товару, а також торгівельного обладнання. Після чого, 02.05.2011 року про вищевказане вони уклали письмовий договір про співпрацю. Однак при складанні письмового договору нами була допущена помилка по тексту угоди, зокрема під його, ОСОБА_1, анкетними даними було написано, що він є суб'єкт підприємницької діяльності, а ОСОБА_2 - фізична особа, у той час як правильним є навпаки і саме він є фізичною особою. Відповідно до усного та письмового договору (в якому були допущені Помилки), він, ОСОБА_1, працював з ОСОБА_2 з 02.05.2011 року до 19 серпня 2012 року, виконуючи взяті на себе зобов'язання шляхом постачання товарів повсякденного попиту та продовольчих товарів, які ОСОБА_2 реалізовувала, а тому згідно умов договору несла повну матеріальну відповідальність за збереження і нестачу цього товару, обладнання. Гроші від реалізації товару ОСОБА_2 віддавала йому, ОСОБА_1, а він, в свою чергу згідно 1.3.1 та п.8 договору, оплачував її працю та послуги у розмірі 5% від загальної кількості реалізованої продукції на місяць. При проведенні кількох ревізій було виявлено недостачу товаро - матеріальних цінностей на загальну суму 83 886 грн., з якими відповідач погодилась, а відтак йому було завдано збитків на вказану суму. 04 червня 2014 року Липовецьким районним судом було ухвалено рішення, яким було розтлумачено, що договір про співпрацю укладався 02.05.2011 року між ОСОБА_1 як фізичною особою та ОСОБА_2 як суб'єктом підприємницької діяльності. Позивач вважає, що відповідач відповідно до п. п.2.4 договору про співпрацю від 02.05.2011 року, зобов'язана була, та прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать йому та нею реалізовувались, а відтак зобов'язана відшкодувати вказані збитки, однак у добровільному порядку гроші не повертає, тому позивач просив суд присудити їх до стягнення у примусовому порядку, також стягнути із відповідача на його, ОСОБА_1, користь три проценти річних від простроченої суми за 2 роки, що становить 5 033,16 грн., згідно з розрахунку та вирішити питання про судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені в позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та заперечував стосовно їх задоволення, обґрунтовуючи свою позицію в письмовому запереченні, яке поєднане до матеріалів цивільної справи.

Так, заявлений позивачем позов представник відповідача вважає необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам законодавства та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З тексту позовної заяви вбачається, що, на думку позивача, підставою для задоволення позову та стягнення боргу є те, що вона, ОСОБА_2 надавала послуги з реалізації належних позивачеві товарів, однак не віддала йому певну частину грошових коштів, виручених за продаж цих товарів.

В позовній заяві позивач вказує на те, що він "поставляв товари повсякденного попиту та продовольчі товари, а ОСОБА_2 реалізовувала їх ... ".

Разом з тим, позивач на підтвердження фактів передачі їй, ОСОБА_2, товару не надав жодного належного доказу, хоча це є обов'язковою умовою для визнання за відповідачем обов'язку відшкодувати суму боргу згідно договору.

Поясненням цьому є те, що нею, ОСОБА_2, самостійно було укладено договори з постачальниками (продавцями) продукції, на підставі яких вона особисто отримувала у них товар, та розраховувалась з ними. Це підтверджується наявними у неї договорами та первинними бухгалтерськими документами постачальників (накладними, квитанціями тощо), частина яких у неї збереглася, але переважна більшість на даний час вже відсутня. Ці товари вона потім від свого імені і реалізовувала. Таким чином, покупцем товарів у постачальників та відповідно, їх власником була саме вона, ОСОБА_2, а не позивач, у зв'язку з чим його вимоги щодо відшкодування йому вартості товару не містять під собою достатніх правових підстав. Це підтверджується і тим, що позивачем не надано жодного документа, який підтверджує передачу від нього їй товару на реалізацію, або хоча б про придбання ним цих товарів у постачальників.

Разом з тим, відповідно до п.2.1 договору про співпрацю, суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний здійснювати реалізацію товарів повсякденного попиту (продуктових товарів), які належать фізичній особі в магазині, розташованому в с. Лозувата. Пунктом 2.4 Договору передбачено, що суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний прийняти на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать Фізичній особі. Враховуючи рішення Липовецького районного суду від 04 червня 2014 року про тлумачення умов укладеного між нами з позивачем договору про співпрацю, саме вона є стороною, яка взяла на себе зобов'язання продавати товар, що належить саме позивачеві і передається ним їй для реалізації, та відповідати за його збереження.

Таким чином, обов'язковою умовою для покладення відповідальності за втрату товару є його належність безпосередньо позивачеві та передача цього товару від нього їй, ОСОБА_2, на реалізацію. Однак, як вже вказувалось вище позивач не передавав їй товари, власником яких він являвся б, а тому ставити вимогу про відшкодування їх вартості він не має права.

Також зазначає, що вона була орендарем приміщення, в якому знаходився магазин, відповідно до договору оренди, укладеного з Лозуватою сільською радою. Це також підтверджує необґрунтованість вимог позивача і невиконання ним самим умов договору про співпрацю та є, в свою чергу, доказом самостійного ведення нею, ОСОБА_2, господарської діяльності щодо реалізації від свого імені та в своїх же інтересах товарів (продукції), які належали саме їй.

Що ж до наданих позивачем актів ревізій, які він вважає достатнім і беззаперечним доказом в обґрунтування своїх вимог, то ці акти вона дійсно підписувала, не вдаючись в подробиці та керуючись довірою до позивача, не врахувала, що таким чином позивач в подальшому спробує неправомірно стягнути з неї грошові кошти та покласти відповідальність за власні необґрунтовані дії.

При цьому наявність лише актів так званих «ревізій» без доказів передачі позивачем належних йому товарів на реалізацію їй, як і виконання ним інших умов договору, не може бути підставою для задоволення вимог позивача.

Акти ревізії, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, взагалі не є належним бухгалтерським документом, який міг би підтвердити факт наявності певної заборгованості однієї особи перед іншою. Так, в більшості актів відсутній період, за який проводилась так звана «інвентаризація», деякі з них підписували люди, які жодного відношення до магазину не мають, а являються родичами чи знайомими позивача.

На акті від 19.08.2012 року взагалі дописано про недостачу вже після підписання самого акту, це чітко видно із місця такого запису та натиску ручки, що свідчить про фальсифікування позивачем даного акту.

Окремо слід звернути увагу на той факт, що позивачем з не зрозумілих причин вказані в кожному із «актів ревізії» суми так званої «недостачі» сумувались, хоча в відсутність у кожному з них конкретного періоду, за який проводилась «ревізія», свідчить про те, що кожен із актів враховує суму так званої «недостачі» за минулий період. За наведених обставин представник відповідача просив суд відмовити в задоволені позовних вимог до її довірительки.

Разом з тим, взявши до уваги, що перший акт ревізій, по якому виявлено недостачу на суму 24 120 гривень датований 19.06.2011 року, що свідчить про виявлення позивачем порушення своїх прав не пізніше цієї дати. Натомість позовна заява подана 08 жовтня 2014 року, тобто більш ніж через 3 роки після виявлення позивачем порушення його прав, представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності по вимозі про стягнення 24 120 гривень згідно акту ревізії від 19.06.2011 року та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В судовому засіданні за правилами ст.180 ЦПК України було допитано свідка ОСОБА_6, яка суду показала, що на прохання ОСОБА_1 вона проводила ревізію товарів та обладнання, яке передавалось позивачем відповідачеві для реалізації. За наслідками проведеної ревізії було виявлено, допущення ОСОБА_2 факту недостачі переданих їй для реалізації товарів на суму біля 13 000 грн.. На момент складання актів, ОСОБА_2 погодилась із недостачею, поставила свій підпис про це та просилась що ще попрацює та все поверне, однак ОСОБА_1, як їй стало відомо, звільнив ОСОБА_2. За проведену нею роботу ОСОБА_1 їй заплатив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про таке.

Як убачається із наявних в матеріалах справи Актів ревізій від 19.06.2011 року, 19.11.2011 року, 03.03.2012 року, 19.06.2012 року, 19.08.2012 року та показів свідка ОСОБА_6 позивач передавав для реалізації відповідачеві товарно-матеріальні цінності. Внаслідок діяльності відповідача виникла нестача товарно - матеріальних цінностей, з якою відповідач погодилась, шляхом проставлення підпису в актах ревізій.

Так, згідно Актів: від 19.06.2011 року нестача склала 24 120 гривень; від 19.11.2011 року фактична недостача склала 25 717 гривень; 03.03.2012 року недостача склала 5 281 гривень; 09.06.2012 року борг становить 15 288 гривень; 19.08.2012 року недостача становить 13 480 гривень.

Отже між сторонами спору склались відносини як між продавцем та суб'єктом підприємницької діяльності, тобто позивач поставляв товари повсякденного попиту та продовольчі товари, а ОСОБА_2 реалізовувала їх, що й доведено Договором про співпрацю від 02.05.2011 року, який був укладений між сторонами та тлумачення якого було надано відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04.06.2014 року та показами свідка ОСОБА_6.

Встановлені судом обставини вказують, що відповідач фактично здійснювала привласнення чи розтрату товарів, що передавались їй для реалізації, а тому доводи представника відповідача в частині недоведеності фактів передачі відповідачеві товару, що є обов'язковою умовою для визнання за відповідачем обов'язку відшкодувати суму боргу позивачеві не заслуговують на увагу суду, так як підтверджені доказами, що свідчать про наявність недостачі..

За таких обставин даний позов в частині стягнення грошових коштів у виді боргу за договором про співпрацю підлягає до часткового задоволення в сумі 59 766 гривень (сума грошових коштів відповідно до актів: 25 717 + 5 281 гривень + 15288 гривень + 13 480 гривень), так як він ґрунтується на нормах закону щодо загальних підстав відшкодування шкоди, відповідно до якого відповідач зобов'язана відшкодувати суму грошових коштів позивачеві, однак за виключенням суми в розмірі 24 120 гривень, згідно до акта від 19.06.2011 року, оскільки представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності до такої суми, що відповідає правилам статті 257, 267 ч.4 ЦК України.

Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь із відповідача 3% річних з простроченої суми у розмірі 5033,16 гривень, то суд вважає, що такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки нормами ст.625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, змістом якого є сплата боржником саме грошей, у зв'язку з чим і настають правові наслідки, проте судом було встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами є деліктними, так як виникли унаслідок порушення майнових прав.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що обставини викладені позивачем у позовній заяві знайшли своє підтвердження у зібраних у справі доказах, вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому, з урахуванням встановлених судом обставин, підлягають до часткового задоволення у спосіб, що обраний позивачем шляхом присудження до стягнення із відповідача на користь позивача суми шкоди в розмірі 59 766 гривень.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому присуджує із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної та відхиленої суми позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.16, 22, 1166 ЦК України, ст.10, 11, 58-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором в розмірі 59 766 (п'ятдесят дев'ять тисяч сімсот шістдесят шість) гривень та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 595 (п'ятсот дев'яносто пять) гривень 76 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко