АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7158/15 Справа № 201/6632/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ 19 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства культури «Центральний міський дитячий парк Лазаря Глоби», третя особа Управління культури та мистецтва Дніпропетровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у квітні 2015 року звернувся до суду з вищевказаним позовом та після уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду відповідно до ст. 236 КЗпП України за період з 05.04.2009 року по 17.04.2015 року в сумі 77 814 грн. /а.с. 1-6, 30-35/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено /а.с. 76-78/.

ОСОБА_2 не погодився з рішенням суду та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 79-82/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення змінити в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що 02.04.1999 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено контракт про те, що ОСОБА_2 призначається директором Центрального міського дитячого парку ОСОБА_3 на 5 років з 05.04.1999 року та 05.04.2004 року /а.с. 8-14/.

Після цього контракт було продовжено згідно розділу 4.3 пункту «а» на термін пять років до 05.04.2009 року /а.с. 14 зворот/.

Наказом від 18.03.2008 року № 36-3/К Управління культури та мистецтва Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 було звільнено з просади директора підприємства на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2008 року наказ Управління культури та мистецтва Дніпропетровської міської ради було скасовано та поновлено ОСОБА_2 на посаді директора підприємства.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2009 року рішення районного суду від 24.06.2008 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 20.08.2009 року рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду залишені без змін /а.с. 15/.

На виконання рішення суду, розпорядженням № 576-рк голови Дніпропетровської міської ради від 20.10.2009 року, ОСОБА_2 було поновлено на роботі з 18.03.2008 року на посаді директора КПК «Центральний міський дитячий парк Лазаря Глоби» та звільнено його з посади 05.04.2009 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту та згідно з особистою заявою /а.с. 44/.

На підставі рішення суду ОСОБА_2 було виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18.03.2008 року по 05.04.2009 року в сумі 19 467, 70 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 26.10.2009 року /а.с. 18/.

У травні 2008 року КПЦ «Центральний міський дитячий парк Лазаря Глоби» звернувся до суду з позовом про визнання недійсним трудового контракту укладеного 02.04.1999 року між сторонами, угоди від 05.04.2004 року про продовження вказаного трудового контракту та наказ № 150-к/3 від 17.10.1997 року про призначення ОСОБА_2 директором парка ОСОБА_3.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2009 року в задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2010 року рішення залишено без змін /а.с. 16-17/.

Звертаючись до суду ОСОБА_2, в обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що під час розгляду його справи про поновлення на роботі, розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 268-К від 22.05.2008 року на посаду директора було призначено ОСОБА_4, що не зважаючи на рішення суду він до цього часу не поновлений на роботі, наказ № 268-К від 22.05.2008 року не скасовано, а тому ОСОБА_5 перешкоджає позивачу виконувати свої обовязки відповідно до контракту, а відповідач відмовляється нараховувати та виплачувати йому заробітну плату не зважаючи на те, що він ходить на роботу до парку ОСОБА_6. Просить стягнути з відповідача за час затримки виконання рішення суду за період з 05.04.2009 року по 17.04.2015 року в сумі 77814 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Однак з таким обґрунтуванням підстав відмови у задоволенні позовних вимог погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та діючому матеріальному закону, а тому колегія суддів приходить до висновку, щодо необхідності зміни обгрунтування підстав відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до розяснень п.11 постанови № 14 від 18.12.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Але суд першої інстанції це не врахував.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, прав, обов'язки і відповідальність сторін (в тому силі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно розяснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 працював на КПК «ЦМДП ОСОБА_6» за контрактом, строк якого закінчився 05.04.2009 року. Але наказом № 36-3/К від 18.03.2008 року його було звільнено з роботи.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2008 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2009 року та ухвалою Верховного Суду України від 20.08.2009 року ОСОБА_2 поновлено на роботі та допущено негайне виконання рішення.

На підставі цього рішення ОСОБА_2 26.10.2009 року було виплачено за вимушений прогул за період з 18.03.2008 року по 05.04.2009 року, з урахуванням необхідних нарахувань, в сумі 18 467, 70 грн.

Розпорядженням № 576-рк від 20.10.2009 року ОСОБА_2 звільнено з посади директора КПК «ЦМДП ОСОБА_6» 05.04.2009 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту та згідно з особистою заявою.

Це розпорядження є чинним, що підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2011 року, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про скасування розпоряджень, скасування наказів та зобовязання вчинити певні дії /а.с. 45-46, 47-49/.

Також рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2011 року було встановлено, що рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_2 не було виконано негайно, так як ухвалою Верховного Суду України від 25.03.2009 року виконання рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2008 року та додаткового рішення цього ж суду від 02.07.2008 року було зупинено до розгляду до розгляду касаційної скарги, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, посилання ОСОБА_2 на те, що відповідач не виконав рішення суду про його поновлення на роботі а тому повинен виплатити йому середню заробітну плату за час затримки його виконання, а саме за період з 05.04.2009 року по 17.04.2015 року у сумі 77 814 грн. є безпідставними.

Крім того, з матеріалів справи вбачаться, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з аналогічним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Так рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2014 року, скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.09.2014 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 05.04.2009 року по 26.10.2009 року /а.с. 56, 65-66, 63-64/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.03.2014 року змінено підстави відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні /а.с. 59-62/.

Таким чином, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, а саме позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 змінити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_7