Номер провадження: 22-ц/785/784/15
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 - законного представника неповнолітнього ОСОБА_4, а також заступника прокурора Одеської області, який приєднався до апеляційної скарги, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області, в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними, третя особа - орган опіки і піклування Овідіопольської районної державної адміністрації,

встановила:

16 липня 2014 року прокурор Овідіопольського району Одеської області, в інтересах малолітнього ОСОБА_4, законним представником якого є батько ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом, в якому ставив питання про визнання договорів дарування будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою, площею 0,1500 га, від 23 квітня 2014 року, недійсними.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що до прокуратури Овідіопольського району звернулася ОСОБА_7 - бабуся малолітнього ОСОБА_4, з приводу невиконання її колишнім чоловіком, ОСОБА_5 рішень Овідіопольського районного та апеляційного суду Одеської області щодо примусового вселення ОСОБА_7 у вищевказаний житловий будинок.

Зазначений будинок належить відповідачу на підставі договору дарування на 1/3 частину зазначеного будинку та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 вказаного будинку, після смерті свого батька.

До того, як переселитися у вказаний вище будинок, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 разом проживали у АДРЕСА_3, який 02.06.2001 року продано ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу.

Ставши єдиним власником будинку, відповідач ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності в Овідіопольському РБТІ у 2001 році, та з його згоди як члени сім'ї у вказаному будинку були зареєстровані його син ОСОБА_3 та дружина відповідача ОСОБА_7

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що у відповідності до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Малолітній ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьком є ОСОБА_3, який зареєстрований і проживає у вищевказаному будинку. Згідно свідоцтва про народження від 09.08.2008 року, НОМЕР_1, мамою малолітнього ОСОБА_3 є ОСОБА_11, місце проживання якої на даний час невідоме.

Відповідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а втрачають це право у разі відсутності, без поважних причин, понад рік, якщо інше не встановлено по домовленості.

Станом на 03.07.2014 року малолітній ОСОБА_4 взагалі ніде не зареєстрований, незважаючи на те, що проживає у вказаному будинку.

Зазначене стало наслідком того, що відповідач ОСОБА_5 чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, що підтверджується рішеннями Овідіопольського районного суду та апеляційного суду Одеської області, та не надавав домову книгу для зазначення в ній в подальшому реєстрації малолітнього (а.с.9-12).

Таким чином, позивач вказав, що малолітній ОСОБА_4, який є сином ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_5, проживає разом з батьком у вищевказаному будинку з 2011 р.

Разом з тим, 23.04.2014 відповідач ОСОБА_5 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_6 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. 23 квітня 2014 року даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12 Цим же днем був укладений та посвідчений договір дарування земельної ділянки, площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Пунктами 3.4 договору дарування житлового будинку та п.8 договору дарування земельної ділянки передбачено, що дарувальник (ОСОБА_5.) свідчить, що вчинення правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей,а також відсутні недієздатні чи обмежено дієздатні особи, що мають право користування житловим будинком та земельною ділянкою відповідно.

Посилаючись на те, що для укладення вищевказаних правочинів була необхідна згода органу опіки і піклування, прокурор просив визнати договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та договір дарування земельної ділянки за вищевказаною адресою недійсними.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.11.2014 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідача притягнуто набувача вищевказаної нерухомості ОСОБА_6

Представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_13 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив суд в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог прокурора Овідіопольського району Одеської області, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, було відмовлено.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 - батько ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного рішення, із ухваленням нового про задоволення позовних вимог прокурора, посилаючись на те, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

20 січня 2015 року до суду апеляційної інстанції звернувся заступник прокурора Одеської області із заявою про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3, яка була прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції (а.с.160-162).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, прокурора, який приєднався до апеляційної скарги, позицію представника органу опіки та піклування, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду доказів проживання малолітнього ОСОБА_4 в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, суд також зазначив, що відповідач ОСОБА_5 не є батьком або усиновлювачем малолітнього ОСОБА_4, а тому мав право укладати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки без згоди орану опіки і піклування.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів категорично не погоджується, з огляду на наступне.

Ті обставини, що батько малолітнього ОСОБА_4 - апелянт ОСОБА_3, а також його мати - бабуся малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_7 зареєстровані і проживають у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2, визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірним є питання, чи проживає малолітній ОСОБА_4 у вказаному будинку та чи необхідно було отримати згоду органу опіки і піклування на укладення правочинів щодо відчуження даного нерухомого майна його власником іншій особі.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітній ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьком є апелянт ОСОБА_3, який зареєстрований і проживає у вищевказаному будинку. Згідно свідоцтва про народження від 09.08.2008 року, НОМЕР_1, мамою малолітнього ОСОБА_3 є ОСОБА_11, місце проживання якої на даний час невідоме.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а втрачають це право у разі відсутності, без поважних причин, понад рік, якщо інше не встановлено по домовленості.

Оскільки відповідач ОСОБА_5 чинить перешкоди в користуванні житловим будинком малолітньому ОСОБА_4 та його бабусі, станом на 03.07.2014 року малолітній ОСОБА_4 взагалі ніде не зареєстрований, незважаючи на те, що проживає у вказаному будинку.

Зазначене підтверджується рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2010 року (а.с.9-12).

За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що малолітній ОСОБА_4, який є сином ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_5 і ОСОБА_7, проживає разом із вказаними особами у вищевказаному будинку з моменту народження.

Крім того, проживання малолітньої дитини у вказаному будинку також підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_3, довідкою лікарні від 07.07.2014 про те, що ОСОБА_4 перебуває на обліку у Великодолинській селищній лікарні (АЗПСМ) та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.36), а також Актом перевірки житлових умов у будинку по АДРЕСА_2 (а.с.15).

З огляду на викладене, матеріали справи безспірно свідчать про те, що малолітній ОСОБА_4 набув право користування та постійно проживає разом з батьком, бабусею та дідусем у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, прокурор посилався на те, що згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст.224 ЦК України встановлено, що до нікчемних правочинів належить і правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 16 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989 р, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист від такого втручання або посягання.

Згідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Як було зазначено вище, 23 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_6 належний йому на праві приватної власності житловий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15-16, 17-18).

Зазначені договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12

Таким чином, підставою заявленого прокурором позову про визнання зазначених договорів дарування недійсним є недотримання відповідачем ОСОБА_5 припису обов'язковості отримання згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право користування яким має дитина.

Колегія суддів зазначає, що вказані вимоги прокурора є обґрунтованими, оскільки у відповідності до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", в редакції Закону № 3234-VІ від 19.04.2011 року, неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення буд-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки і піклування, що надається відповідно до закону.

Положенням п.67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у містах Києві та Севастополі державною адміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки малолітній ОСОБА_4 набув право користування житловим будинком, з господарчими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою площею 0,1500 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, і іншого житла у нього немає, то недотримання припису обов'язковості отримання згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право користування яким має дитина, в силу наведених приписів ЦК України, є підставою для визнання правочинів недійсними.

Саме такої позиції дотримується представник органу опіки та піклування - Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області в своїх письмових поясненнях, даних суду апеляційної інстанції в судовому засіданні 20.01.2015 року (а.с.163-165).

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 на те, що він має намір подарувати малолітньому ОСОБА_4 свою 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, якою він володіє на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 березня 2011 року (а.с.50-51), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року (а.с.166), в даному випадку правового значення не відіграє і не є підставою для відмови в задоволенні позову прокурора.

При цьому, як було зазначено вище, малолітній ОСОБА_4 проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_3 саме у спірному будинку, а не в м. Іллічівськ, крім того жоден із повнолітніх членів сім'ї, з якими проживає малолітній, не ознайомлений з вищевказаними намірами відповідача ОСОБА_5

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Враховуючи, що при звернення до суду з позовом прокурор був звільнений від сплати судового збору, а апелянт ОСОБА_3 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути в рівних частках з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь державного бюджету України судовий збір у загальній сумі 243,60 грн., по 121,80 грн. з кожного.

Також слід стягнути в рівних частках з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь апелянта ОСОБА_16 судовий збір у загальній сумі 121,80 грн., 60,90 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч1. ст. 309 ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_3, а також заступника прокурора Одеської області, який приєднався до апеляційної скарги, задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги прокурора Овідіопольського району Одеської області, в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними задовольнити.

Визнати недійсними договори дарування, посвідчені 23.04.2014 приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12, згідно яких ОСОБА_5 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_6 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, а також земельну ділянку, площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках на користь державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції з кожного в сумі по 121,80 грн. (сто двадцять одну гривню вісімдесят копійок).

Стягнути із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 121,80 грн. (сто двадцять одну гривню вісімдесят копійок), з кожного по 60,90 грн. (шістдесят гривень дев'яносто копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко