Справа № 438/1152/14 Головуючий у 1 інстанції: Посисень Л.М.
Провадження № 22-ц/783/6870/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» на заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» в особі філії «Ком-Еко-Борислав» Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір, про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав") на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки виконання рішення Бориславського міського суду Львівської області від 31 березня 2014 року у справі №438/1139/13-ц в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі в ТОВ "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав") на посаді водія, в якій було допущено негайне виконання, тобто з 01 по 30 квітня 2014 року включно в загальній сумі -1288 грн. 10 коп. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав") на користь ОСОБА_4 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 1 500 грн. 00 коп. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав") на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 2 575 грн. 00 коп. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав") на користь держави 487 грн. 20 коп. судового збору.

Дане рішення оскаржила представник Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що позивач предявивши вимоги про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну ним моральну шкоду не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Вказує, що при задоволенні вимог по витратах на правову допомогу судом першої інстанції не враховано положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Просить скасувати заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повній мірі не відповідає зазначеним вимогам.

Районним судом встановлено, що 31 березня 2014р. Бориславським міським судом ухвалено рішення у цивільній справі №2а-438/79/2014 за позовом ОСОБА_4 до СП ТОВ "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав" СП ТОВ "КОМ-ЕКО-Львів") про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким позовні вимоги були задоволені частково та 06 квітня 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся до відділу державної виконавчої служби Личаківського районного управління юстиції міста Львова із заявою про примусове виконання виконавчого документу, яким є виконавчий лист № 2/438/79/2014 про поновлення ОСОБА_4 на роботі в СП ТОВ "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО- Борислав") на посаді водія, виданого на підставі вищенаведеного рішення.

Матеріалами справи встановлено, що 16 квітня 2014 року згідно заяви позивача ОСОБА_4, старшим державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №42988162) з виконання виконавчого листа №2/438/79/2014, виданого Бориславським міським судом Львівської області 01.04.2014 року про поновлення ОСОБА_4 на посаді водія СП ТОВ "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав"). (а.с. 10)

Як вбачається із матеріалів справи, що 07 липня 2014 року на адресу ВДВС Личаківського районного управління юстиції м.Львова поступив наказ №12/1-к від 30 квітня 2014р. "Про поновлення працівників на раніше займаних посадах", яким поновлено на роботі позивача ОСОБА_4, у звязку з чим старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського міського управління юстиції ОСОБА_5 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №42988162 від 07.07.2014 року з примусового виконання виконавчого листа №2/438/79/2014, виданого Бориславським міським судом Львівської області 01.04.2014 року про поновлення ОСОБА_4 на посаді водія СП ТОВ "КОМ-ЕКО-Львів" (філія "КОМ-ЕКО-Борислав"). (а.с. 6)

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив, що період затримки у поновленні ОСОБА_4. на роботі становить 22 робочих дні з 01.04.2014р. по 30.04.2014р. та виходячи з його середньоденного заробітку в 55 грн. 95 коп. правильно стягнув з відповідача в користь позивача 1288,10 грн. заробітної плати за вимушений прогул.

Покликання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що предявивши вимоги про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну ним моральну шкоду позивач не надав належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру, колегія суддів не бере до уваги виходячи із наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Враховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 1 500 грн. моральної (немайнової) шкоди, є законним і обґрунтованим.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Судовою колегією встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_4, оскільки внаслідок дій відповідача він був позбавлений права на працю у період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р. та права одержувати заробітну плату необхідну для його проживання та членів його сімї, що безумовно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з врахуванням ст. 237-1 КЗпП правильно задовольнив позов в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 1500 грн.

Оскільки рішення суду в частині стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди відповідає обставинам справи та вимогам закону, який регулює спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни або скасування в цій частині.

Однак колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру витрат на правову допомогу підлягає частковій зміні, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Матеріалами справи встановлено, що 30 липня 2014 року між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_3 укладено договір № 06/07/14 про надання правової допомоги в цивільному процесі, згідно п. 2.1 якого передбачено, що за виконану роботу Замовник оплачує Виконавцеві винагороду, яка виходить з обєму виконаних робіт (а.с. 37). До даного договору долучено свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1492 на імя ОСОБА_3 (а.с. 38)

Представництво інтересів ОСОБА_4 у даній справі адвокат ОСОБА_3 здійснював на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 березня 2014 року (а.с. 8).

Згідно абз. 3 п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Як вбачається із акту виконаних робіт, розрахунок фактичних витрат по надання правової допомоги згідно Договору про правову допомогу № 04-07/14 від 30.07.2014р. ОСОБА_4 підписаних позивачем та адвокатом, що в розрахунок витрат включено надання юридичної консультації з питань трудового законодавства, складання позовної заяви, уточненої позовної заяви, письмових клопотань, участь в судових засіданнях 29.08., 22.09., 23.10.2014р. Згідно даного акту вартість виконаних робіт складає 2 575 грн., яка оплачена ОСОБА_4, що підтверджується банківською квитанцією А-Банку № А33D0015X8 (а.с. 31-32).

Колегія суддів вважає, що загальна сума витрат на правову допомогу підлягає зменшенню на 320 грн., а саме на 80 грн. за участь у судовому засіданні 29.08.2014р., оскільки таке не відбулося у звязку з неявкою сторін, що підтверджується довідкою складеною секретарем судового засідання (а.с. 16), та на 240 грн. за участь двічі в судовому засіданні 22.09.2015р., хоча таке на цю дату призначалось один раз та не відбулось у звязку з неявкою сторін, що також підтверджується довідкою складеною секретарем судового засідання. (а.с. 25)

Решта витрат на правову допомогу розраховані у врахуванням положень ст. 1 Закону України від 20.12.2012р. «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та не перевищує 40 % встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальної заробітної плати в розмірі 1218 грн.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» задовольнити частково.

Заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року змінити в частині стягнутої суми на правову допомогу.

Стягнути з Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» в особі філії «Ком-Еко-Борислав» Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» в користь ОСОБА_4 2 255 грн. витрат на правову допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_6