Справа № 447/2008/15 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/783/7007/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 вересня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04 вересня 2015 року задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором № ВLаЖГА 00067867 від 30.08.2011 року в сумі 16065,16 грн., в тому числі: 7309,83 грн. - заборгованість за кредитом, 767,77 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 677,73 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7309,83 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржив позивач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права в результаті неповного з'ясування обставин справи. Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 неустойки та відповідно з висновком районного суду про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Посилається на те, що у позовній заяві позивачем наведено достатньо підстав для задоволення вказаної позовної вимоги, зокрема, зазначено відповідальність відповідача за невиконання зобов'язань за кредитним договором, наведено конкретні пункти договору, за якими здійснюється нарахування відповідних грошових сум, розмір неустойки та порядок її нарахування. Вважає, що суд не надав належної оцінки усім доказам по справі.

Просить скасувати рішення суду «в частковій відмові в задоволенні стягнення пені в сумі 25139,85 грн. та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» пеню в розмірі 25139, 85 грн., в іншій частині рішення залишити без змін».

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і представника апелянта, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.3 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться звичайно.

В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, та самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що згідно кредитного договору №ВLаЖГА 00067867 від 30.08.2011 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3, останньому було надано кредит в сумі 10000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних, щомісячної плати у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту, на строк до 30.08.2014 року.

Відповідач, як позичальник, згідно умов вказаного договору зобов'язувався точно в строки, обумовлені договором, повернути кредит в сумі 10000 грн., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання. Відповідно до п.4.2 кредитного договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених п.3.3 загальної частини Кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити штраф у розмірі 25% від суми кредиту.

Згідно п.4.3 кредитного договору у випадку прострочення позичальником виконання грошових зобов'язань банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання, ставка 0,50% та те, що пеня розраховується за методом «факт/360», вказані у п.9 спеціальної частини Договору.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість за кредитним договором станом на 11.08.2015 року склала 41205,01 грн., з яких: 7309,83 грн. - заборгованість за кредитом, 767,77 грн. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, 677,73 грн. - по сплаті комісії, 32449,68 - штраф (пеня) за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.27 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 роз'яснив, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Враховуючи обставини справи, які наведені судом першої інстанції, те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, вини відповідача у невиконанні зобов'язання, так і інших обставин, які вплинули на виконання ним зобов'язання (зокрема, перебування на стаціонарному лікуванні), з метою запобігання збагачення кредитора за рахунок боржника та виходячи із визначених ст.129 Конституції України та ст.3 ЦК України основних засад і завдань судочинства, якими є законність, справедливість та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів вважає вірним висновок районного суду у частині зменшення розміру пені, яку слід стягнути з відповідача, розміром 7309,83 грн.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Оскільки позивачу було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення по справі, то з нього слід стягнути в дохід держави 453,26 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в користь держави 453,26 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: