Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 483/1235/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
Миколаївський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючого судді Карікової Л.В.,
при секретарі Кописевої О.Л., Шилан Д.О.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника третьої особи Дибленко А.К.,
розглянувши 06 жовтня 2015 року в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на боці відповідача Інтернет видання «Преступности. НЕТ» Інформаційного агентства Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Медіа Група - УМГ» про захист честі, гідності та ділової репутації,
в с т а н о в и в:
04 червня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся в Очаківський районний суд Миколаївської області з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 26 травня 2014 року о 14 годині в Інтернет виданні «Преступности. НЕТ» розміщено статтю та інтерв`ю з відповідачем ОСОБА_4 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 в пособничестве браконьерству и угрозах за несговорчивость» В данній публікації ОСОБА_4 поширена неправдива інформація стосовно нього, що порочить його честь та гідність, а саме - слова « После того как он ( ОСОБА_5 ) вишел, на него напал один из начальников Василий Чаус и избил его, опять таки по больным ребрам, облил водой, оплевал, выбил мобильный телефон».
Насправді його зустріч з ОСОБА_6 відбулася після 18 години в районі Покровського сільського клубу де збиралися на виїзд працівники парку, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 ОСОБА_5 почав проводити їхню відео зйомку, яку він ( ОСОБА_12 ) заборонив здійснювати по відношенню до себе. Словесний інцидент без застосування будь-якого фізичного конфлікту з ОСОБА_5 на цьому закінчився. Самого поширювача інформації ОСОБА_4 на місці події не було. Де від взяв інформацію про «напад та побиття» ним (Чаусом) ОСОБА_5 та з якою метою її поширює йому не відомо. Викладене свідчить про порушення його особистих прав на повагу до гідності та честі як громадянина.
Посилаючись на вимоги ст. 277 ЦК України вважає, що він має право на спростування розповсюдженої недостовірної інформації, поширення якої порушує його особисті немайнові права та вважає, що недостовірна інформація повинна бути спростована шляхом оприлюднення відповідачем в засобах масової інформації, які розмістили на своїх ресурсах інформацію, яка не відповідає дійсності. Також позивач посилався на те, що внаслідок дій відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 1923 грн. Моральна шкода виразилася в приниженні його честі, гідності, ділової інформації. Оцінка розміру моральної шкоди виразилася в понесенні ним моральних страждань. Протягом всієї трудової діяльності він не мав конфліктів з колегами по роботі, має значну кількість знайомих та родичів, перед якими йому довелося неодноразово пояснювати обставини, щодо цієї неправдивої публікації, яку прочитали станом на 26 травня 2014 року на сайті «Преступности. НЕТ» 1923 читача, тому поширення недостовірної інформації він оцінює в одну гривню на кожного читача.
На підставі викладеного позивач вважає, що розповсюджена інформація ОСОБА_4 є недостовірною.
Також позивач просить зобов`язати відповідача ОСОБА_4 спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме інформацію наступного змісту: « ОСОБА_13 напал и избил его Шевченко опять таки по больным ребрам, оплевал, выбил мобильный телефон», шляхом оприлюднення цього спростування в Інтернет виданні «Преступности. НЕТ» протягом 3 днів з дня набрання рішенням законної сили та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1923 грн.
Ухвалою Очаківського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року на підставі ст. 116 ЦПК України вказану справу передано для розгляду до Миколаївського районного суду Миколаївської області.
Ухвалою суду від 16.12.2013 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на боці відповідача до участі у справі було залучено Інтернет видання «Преступности. НЕТ» Інформаційного агентства Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Медіа Група-УМГ».
Під час розгляду справи позивач 08.09.2015 року подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якої просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.(а.с.187)
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги, підтвердивши викладені в ній обставини та пояснив суду, що не спричиняв ніяких тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , що можуть підтвердити свідки, які були безпосередньо присутні під час їхньої розмови та просив задовольнити позов.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду письмові заперечення від імені відповідача ОСОБА_4 в яких зазначено, що позов відповідач не визнає та зазначає, що викладені в позові твердження позивача щодо поширеної відповідачем інформації вирвані із контексту інтерв`ю, внаслідок чого є неповними, а зазначені в позові відомості про це не відповідають дійсності. Насправді в інтерв`ю Інтернет виданню «Преступности. НЕТ» відповідач зазначав, про звернення ОСОБА_15 із заявою до міліції, про напад позивача на останнього, побиття по хворим ребрам, обливання водою та вибивання мобільного телефону, а також про перебування ОСОБА_15 на лікарняному. Факт звернення ОСОБА_5 до Очаківського МВ УМВС України в Миколаївської області, наявності у ОСОБА_5 травми в області ребер та перебуванні на лікарняному підтверджуються відповідними документами. Отже, відповідач повідомив редакції Інтернет виданню «Преступности НЕТ» про наявну у нього достовірну інформацію про звернення ОСОБА_5 до міліції із заявою про обставини інциденту із позивачем. Відмінність в оцінках обставин інциденту за участю позивача та ОСОБА_5 з точки зору різних осіб не спростовує самого факту наявності інциденту і звернення ОСОБА_14 з цього приводу за захистом до правоохоронних органів. Крім того, відповідач не здійснював розміщення зазначеної позивачем публікації в Інтернет виданні «Преступности. НЕТ», а надав інтерв`ю редакції цього видання. Текст публікації, його стилістика та семантика не узгоджувались із відповідачем редакцією видання перед розміщенням на Інтернет ресурсі для широкого загалу. Також вважає, що позивачем в частині спростування поширеної інформації шляхом оприлюднення спростування в Інтернет виданні «Преступности. НЕТ» пред`явлено позов до неналежного відповідача.
Представник відповідача ОСОБА_3 також підтримав письмові заперечення відповідача та просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Представник третьої особи Інтернет видання «Преступности. НЕТ» Інформаційного агентства Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Медіа Група- УМГ» Дибленко А.К. суду пояснив, що дійсно на Інтернет ресурсі Преступности. НЕТ» Інформаційного агентства «Українська Медіа Група» було розміщено інформацію, яку просить спростувати позивач. Про конкретні обставини розміщення вказаної інформації йому не відомо. Однак, в разі прийняття судом відповідного рішення така інформація буде спростована.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що 13 травня 2014 року відбулися загальні збори трудового колективу, в якій приймали участь також перевіряючи з Києва. Проводилася перевірка профспілкового комітету за заявою ОСОБА_14 , який не погодився з рішенням підприємства, відповідно до якого травму, яку він отримав упавши з коня визнано отриманою не у зв`зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Після засідання комісії він разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 та іншими знаходився біля Покровського сільського клубу та чекав на транспорт до причалу. Він був свідком розмови між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , який ( ОСОБА_6 ) вів себе зухвало, знімав його на камеру, провокував усіх, в тому числі і ОСОБА_1 . Потім вони поїхали на причал та чекали корабель, куди прийшов також ОСОБА_5 , який знов почав знімати їх. Потім він зателефонував до міліції та при них повідомив міліції, що на нього планується напад і що ОСОБА_1 погрожує побити його. ОСОБА_1 не наносив ніяких ударів ОСОБА_14 , більш того, розмова між ними відбувалася на відстані 1-2 метрів.
Аналогічні покази надали суду свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_16 .
Свідок ОСОБА_14 суду показав, що 02 травня 2014 року він отримав травму були зламані ребра, внаслідок падіння з коня, перебуваючи на роботі під час виконання своїх трудових обов`язків, у зв`язку з чим він перебував на лікуванні у лікарні. Внаслідок розгляду вказаних обставин підприємством було прийнято рішення про те, що ним отримано травму не у зв`язку з виконанням ним своїх трудових обов` язків. 13 травня 2014 року за його заявою проводилася перевірка обставин отримання ним травми та законності прийнятого підприємством рішення. Після засідання, перебуваючи біля Покровського сільського клубу ОСОБА_1 штовхнув його в область зламаних ребер, облив водою з пляшки. Потім він ( ОСОБА_6 ) також пішов до причала та подзвонив до міліції Про цей інцидент він повідомив також і ОСОБА_4 .
Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , представника третьої особи Дибленко А.К., свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень п.2 ст.16 ЦК України, до загальних способів захисту цивільних прав та інтересів відноситься зокрема припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної шкоди. До спеціальних способів захисту, які застосовуються до всіх особистих немайнових прав, відносяться відновлення порушеного особистого права, спростування недостовірної інформації, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права, в тому числі право на повагу до гідності та честі і недоторканості ділової інформації.
Як визначено в статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Згідно частин 1 - 3 статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до частин 1 - 2 статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Крім того, відповідно до положення частини 1 статт 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно з частиною 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Відповідно до сттатті 1 Закону України "Про інформацію" інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі Постанова) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та 'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Стаття 68 Конституції України встановлює обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, а стаття 302 ЦК України проголошує, що особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року (далі Постанова) чітко зазначив, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 Цивільного Процесуального Кодексу України, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у абзаці другому пункту 15 Постанови під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
В пункті 8 Постанови зазначено, що згідно з частиною другою статті 124 Конституції України право на звернення до суду в разі поширення засобами масової інформації недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичної чи юридичної особи, є безумовним і невикористання передбаченого статтею 37 Закону про пресу права вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування такої інформації з подальшим правом на оскарження відмови в публікації спростування або порушення порядку його публікації не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
Пунктом 9 Постанови передбачено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.
У разі коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації.
У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.
Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32, 33 ЦПК).
Згідно пункту 12 Постанови належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 надав редакції Інтернет видання «Преступности. НЕТ» інформаційного агентства «Українська Медіа Група-УМГ» інтерв`ю, яке було розміщено на ресурсі останнього 26 травня 2014 року під назвою «Сотрудники Кинбурнского нацпарка обвиняют своё руководство в пособничесве браконьерству и угрозах за несговорчивость» 26 травня 2014 року», в тому числі наступного змісту: « Чаус напал и избил его Шевченко, опять таки по больным ребрам, оплевал, вибил мобильный телефон»(а.с. 5, 22-26, 115-120)
Судом також встановлено, що 13 травня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та свідком ОСОБА_14 відбувся словесний конфлікт, під час якого ніяких пошкоджень здоров`ю ОСОБА_14 позивач ОСОБА_1 не спричиняв, що підтверджується показами безпосередніх свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які викладені вище.
Крім того, з копії журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події в Очаківському РВ №2373 за 2014 рік вбачається, що під номером 970 від 13 травня 2014 року о 18 годині 30 хвилин зареєстровано заяву ОСОБА_14 про те, що 13 травня 2014 року в с. Покровське ОСОБА_1 погрожував йому фізичною розправою. (а.с.202, 209-212)
Як вбачається з вказаної інформації свідок ОСОБА_14 про факт нанесення ОСОБА_1 йому тілесних ушкоджень міліції не повідомляв, хоча телефонував до міліції одразу з місця події.
З постанови про закриття кримінального провадження від 27.06.2014 року вбачається, що вказане вище кримінальне провадження закрито у зв` язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. (а.с.170)
Як вбачається із змісту вказаної постанови в ході допиту в якості потерпілого ОСОБА_14 пояснив, що в процесі розмови ОСОБА_1 наблизився до нього ( ОСОБА_6 ) та кулаком правої руки наніс йому один удар в праве ребро, яке 02.04.2014 року він зламав під час падіння з коня.
Разом з цим, під час розгляду даної справи допитаний в якості свідка ОСОБА_14 зазначав, що ОСОБА_1 штовхнув його, а як саме відповісти не зміг.
Отже, інформація, зазначена в повідомленні та заяві до міліції свідком ОСОБА_14 , щодо його побиття ОСОБА_1 не відповідає дійсності та носить суперечливий характер.
Судом також встановлено, що безпосереднім свідком викладених вище подій відповідач ОСОБА_4 не був, дізнався про розповсюджену ним інформацію зі слів свідка ОСОБА_14 , не переконався в достовірності отриманої інформації, крім того, жодна з зазначених ОСОБА_14 в повідомленні та заяві до міліції вище вказаних обставин, в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_4 та його представниками доведена не була.
Що стосується диску з записом інтерв`ю відповідача ОСОБА_4 , яке було судом переглянуто, то суд вважає, що вказаний доказ є недопустимим, оскільки невідомо джерело його походження, кому і коли відповідач надавав інтерв`ю та не приймає вказаний доказ.
Оскільки згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, який не надав суду жодного доказу про її достовірність, не переконався в достовірності отриманої інформації, суд дійшов висновку, що поширена відповідачем ОСОБА_4 інформація, а саме інформація наступного змісту « Чаус напал и избил его, Шевченко, опять таки по больным ребрам, оплевал, вибил мобильный телефон», розміщена в Інтернет виданні «Преступності НЕТ» 26 травня 2014 року є недостовірною, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Згідно з частиною 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, у тому числі, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Крім того, згідно із пункту 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", пунктів 10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"способом захисту гідності, честі та ділової репутації від поширення недостовірної інформації є вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Як зазначав позивач, його моральні страждання полягають у тому, що йому необхідно постійно спростовувати зміст неправдивої інформації значному коло знайомих, родичів, співробітникам та оточуючим.
Приймаючи до уваги, що при розгляді заявлених вимог позивача, судом встановлено приниження честі, гідності, ділової репутації позивача саме публічним поширенням недостовірної та негативної за змістом інформації відповідачем ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що пред`явлені вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди на висунутих ним підставах є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`вязання ОСОБА_4 спростувати поширену ним інформацію шляхом оприлюднення її в Інтернет виданні «Преступності НЕТ» суд приходить до такого.
Частиною 7 ст. 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до вимог ст.ст. 11, 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Під час розгляду справи позивачу відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України було роз`яснено його право подати клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Інтернет видання «Преступности. НЕТ» Інформаційного агентств- УМГ» та попереджено про можливі наслідки не вчинення такої процесуальної дії, проте позивачем не було заявлено такого клопотання.
У зв`язку з такою процесуальною позицією позивача та встановивши, що відповідач ОСОБА_4 не є належним відповідачем щодо позовних вимог про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, суд вважає, що в цій частині позивачу слід відмовити в задоволенні позову.
Судові витрати по справі слід вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на боці відповідача Інтернет видання «Преступности. НЕТ» Інформаційного агентства Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Медіа Група-УМГ» про захист честі, гідності та ділової репутації задовольнити частково.
Визнати недостовірною та такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_4 , розміщену в Інтернет виданні «Преступности. НЕТ» Інформаційного агентства «Українська Медіа Група-УМГ» 26 травня 2014 року, а саме : інформацію наступного змісту « Чаус напал и избил его Шевченко, опять таки по больним ребрам, оплевал, вибіл мобільний телефон».
Щодо задоволення позову про зобов`вязання ОСОБА_4 спростувати поширену ним інформацію шляхом оприлюднення її в Інтернет виданні «Преступности. НЕТ» - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000 грн.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л. В. Карікова