Ухвала іменем україни
13 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,
суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 В якому зазначив, що відповідач 26 березня 2014 року близько 07 год. 40 хв., перед початком робочого дня, біля прохідної ДП «Державний бронетанковий завод» (далі - завод), особисто розповсюджував серед працівників листівки із завідомо неправдивою інформацією. За своїм характером вона містить фактичні дані про вчинення позивачем кримінально - карних діянь, які асоціюється з крадіжкою державного майна на загальну суму понад 34,8 млн грн, відмиванні доходів підприємства на власні потреби з метою придбання та будівництва для себе нерухомості в розмірі 23 млн грн, за рахунок соціальних пільг працівників тощо. Посилаючись на презумпцію недостовірності негативної інформації про фізичну особу, вимоги ст. 32 Конституції України, якою кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої, у тому числі поширенням такої недостовірної інформації, просив визнати недостовірною поширену відповідачем інформацію, спростувати негативну інформацію саме у такий спосіб, яким її було розповсюджено, у подальшому позов було доповнено вимогою про стягнення з відповідача 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_7

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано недостовірною інформацію про ОСОБА_6, розповсюджувану ОСОБА_7, а саме «ОСОБА_6 поверни вкрадене державі та заводу» база воєнторгу - 20 млн грн, рибний цех - 5 млн грн, заправка «Танкіст» - 8 млн. грн, хлібозавод - 200 тис. грн, більярдної (магазин «Діваль») - 300 тис. грн, магазин (Приміщення Приватбанку та аптеки) - 300 тис. грн, цех виготовлення котлів - 1 млн. грн орієнтовно - 34,8 млн. грн. А також куплено та побудовано ОСОБА_6: будинок на Мальованці - 3 млн. грн., маєток на воєнторзі вартістю -10 млн. грн, садиба в с. Пряжево - 5 млн. грн, садиба у Вишполі - 5 млн. грн, загалом на 23 млн. грн. Маєтки та нерухомість це: не проведена модернізація виробництва, нестворені нові виробництва і робочі місця, зарплати робітників, премії, щорічні примусові відпустки за власний рахунок»

Зобов'язано ОСОБА_7 спростувати вказану інформацію у спосіб, аналогічний способу її поширення відповідачем.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 253 грн 60 коп. судового збору, а всього - 1 253 грн 60 коп. В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_7, розповсюджуючи листівки серед працівників ДП «Житомирський бронетанковий завод», принизив честь та гідність позивача, чим заподіяв йому моральну шкоду.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що інформація, викладена в листівках, хоча і є оціночним судженням, однак позивач є публічною особою, а тому підлягає ретельному громадському контролю і може зазнавати гострої та сильної громадської критики.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

26 березня 2014 року, вранці, ОСОБА_7, розповсюдив серед працівників ДП «Державний бронетанковий завод» листівки в тексті яких було зазначено, щоб ОСОБА_6 повернув вкрадене державі та заводу, а саме: базу ваєнторга - 20 млн грн, рибний цех - 5 млн грн, заправку «Танкіст» - 8 млн грн, хлібзавод - 200 тис. грн, білліардну (магазин «Діваль») - 300 тис. грн, магазин (приміщення Приватбанку та аптеки) - 300 грн, цех виготовлення котлів -1 млн грн, орієнтовно - 34,8 млн грн.

Куплено та побудовано ОСОБА_6 будинок на Мальованці - 3 млн грн, маєток на Воєнторзі - 10 млн грн, садиба в Пряжево - 5 млн грн, садиба у Вишполі - 5 млн грн, загалом на 23 млн грн. І це все за зарплату?!

Маєтки та нерухомість це не проведена модернізація виробництва, нестворені нові виробництва і робочі місця, зарплати робітників, премії, щорічні примусові відпустки за власний рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998 року) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Встановлено, що позивач є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

За змістом ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

З огляду на вказане висловлювання відповідача є лише вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача.

Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Таким чином, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6, працюючи на посаді директора ДП «Житомирський бронетанковий завод», а також як депутат Житомирської обласної ради, є публічною особою, щодо якої межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, є правильними висновки апеляційного суду про те, що інформація, викладена у листівках, розповсюджених 26 березня 2014 року ОСОБА_7, є його оціночними судженнями, критичною оцінкою певних фактів, вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача, а тому не підлягає спростуванню у судовому порядку.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції не вбачається, що судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: В.С. Висоцька М.К. Гримич І.М. Фаловська Г.В. Юровська