Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносов М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Зміївський районний сектор Державної міграційної служби України в Харківській області, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, обґрунтовуючи вимоги тим, що 16 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 12/08-10, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 54 800 доларів США для придбання житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Змієві Харківської області. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 12/08-10, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Трубніковою В.В. за реєстровим № 1151, відповідно до умов якого банку в іпотеку передано нерухоме майно - придбаний за кредитні кошти вказаний вище житловий будинок. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 53 673 доларів 90 центів США та 10 426 грн 43 коп. пені. В рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на зазначений вище житловий будинок. Під час виконання рішення суду державним виконавцем встановлено, що в спірному житловому будинку зареєстровані особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що ускладнює виконання рішення суду. Позивачем було направлено на адресу відповідачів рекомендованим листом вимогу про добровільне звільнення вказаного житлового будинку. Посилаючись на те, що відповідачі добровільно будинок не звільняють, позивач просив виселити відповідачів із житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 у м. Зміїв Харківської області без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати Зміївський районний сектор Державної міграційної служби України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, які зареєстровані за вказаною адресою.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 16 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 12/08-10, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 54 800 доларів США на придбання житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, м. Зміїв Харківської області, терміном до 15 травня 2023 року зі сплатою 13,8 % річних за користування кредитом у розмірі (а. с. 5-9).

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 16 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 12/08-10, згідно з умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - житловий будинок із загальною площею 93,1 кв. м, житловою площею 51,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, м. Зміїв Харківської області, який належить іпотекодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 травня 2008 року.

Також, у забезпечення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, 16 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 12-08-10.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року стягнуто солідарно на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» з ОСОБА_3 та ОСОБА_9 заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року в розмірі 53 673 доларів 90 центів США та пеню - 10 426 грн 43 коп. У рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на зазначений вище житловий будинок (а. с. 13-15).

Відділом державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного вище судового рішення (а. с. 16, 17).

Відповідно до інформації, наданої Зміївським районним сектором Державної міграційної служби України в Харківській області за адресою: АДРЕСА_1 м. Зміїв Харківської області зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 20, 198).

Даний факт також підтверджується копією будинкової книги вказаного житлового будинку (а. с. 210-217).

12 листопада 2013 року банком на адресу відповідачів були направлені претензії (вимоги) про добровільне виселення зі спірного будинку (предмета іпотеки), які були отримані ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (а. с. 21-30).

Проте на даний час відповідачі зі спірного будинку добровільно не виселилися.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, оскільки виселення відповідачів безпосередньо пов'язане із виконанням судового рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Проте повністю погодитися із ухвалою апеляційного суду не можна з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843645/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_186/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, зокрема, не врахував, що предметом цього позову є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення як наслідок невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваленого 09 листопада 2010 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року.

Крім того, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, а тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак