Справа № 462/651/15 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/5468/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 8 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_5, про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася з позовом про визнання недійсним договору поруки № VР 7277 від 17 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в січні 2015 року дізналася про те, що на все майно її чоловіка - ОСОБА_6 накладено арешт в межах виконавчого провадження по виконанню рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2010 року, яким ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» 263 734,25 грн. заборгованості та 1 765,40 грн. судових витрат. Заборгованість виникла внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_5 перед банком умов кредитного договору №681/08/01 від 17 квітня 2008 року. Поручителем при укладення зазначеного кредитного договору виступав ОСОБА_6 Про арешт на майно свого чоловіка, рішення суду, кредитний договір та договір поруки вона дізналась в січні 2015 року. Вважає, що порушені її права та законні інтереси як дружини ОСОБА_6 та співвласника майна, на яке накладено арешт. Згоди на солідарну відповідальність перед банком щодо виконання умов кредитного договору, де позичальником є ОСОБА_5, вона (позивач) не надавала. Вважає, що для захисту її інтересів договір поруки має бути визнаний недійсним. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 8 червня 2015 року позов задоволено повністю. Ухвалено визнати договір поруки, укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за № VР 7277 від 17 квітня 2008 року, недійсним.

Рішення оскаржує ПАТ «ВіЕйБі Банк».

В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, що ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, за невідповідності висновків суду обставинам справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що позивачем не надано доказів того, що їй та ОСОБА_6 майно належить на праві спільної сумісної власності. Вказує, що оскаржуване рішення суперечить чинному сімейному, цивільному законодавству та усталеній судовій практиці. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з вимогамист.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами (ст.ст. 10,11,58-60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що позивач звернулася з даним позовом, посилаючись на ст.ст.60,61,63,74 та ч.2 ст. 65 СК України.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем надано докази, що підтверджують факт проживання однією сім'єю: свідоцтво про народження дочки, свідоцтво про церковний шлюб, а також підтвердження цього факту ОСОБА_5, яка є відповідачем у справі. ОСОБА_6 не був стороною у справі. Однак суд визнав недійсним договір, стороною якого він був, вирішивши питання про його (ОСОБА_6.) права та обов'язки, з чим погодитися не можна.

Неправильним є висновок суду про задоволення позову з посиланням на ч.2 ст. 65, ст.74 СК України та ч.3 ст.368,ч.4 ст. 369 ЦК України.

Позивачем не вказано на яке саме майно накладено арешт і не надано належних та допустимих доказів, що таке належить їй на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_6

Оспорюваний договір поруки не є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА_6 майном позивача, цей договір не створює для останньої ніяких обов'язків, отже, ст. 65 СК України на спірні відносини не поширюється.

Відповідно до ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу також не є підставою для виникнення таких прав та обов'язків.

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Є встановленим, що шлюб позивача з ОСОБА_6 не зареєстрований.

17 квітня 2008 року укладено договір поруки між апелянтом (кредитор) ОСОБА_6 (поручитель) і ОСОБА_5 (боржник), за яким ОСОБА_6 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання боржником свого обов'язку за укладеним з банком кредитним договором. За змістом цього договору його укладено ОСОБА_6 не в інтересах своєї сім'ї, а в інтересах ОСОБА_5 - сторонньої особи.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

За відсутності доказів, що договір поруки укладено ОСОБА_6 в інтересах сім'ї, не дає підстав вважати, що такий договір породжує для позивача права та зобов'язання. За цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов'язаннями, визначеними договором поруки, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя і на частку у праві спільної сумісної власності, яка останньому виділена в натурі. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 12 вересня 2012 року (справа 6-88цс12).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору поруки недійсним у зв'язку з відсутністю згоди позивача на його укладення.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 8 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору поруки № VР 7277 від 17 квітня 2008 року, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили 20.11.2015 року

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення 24.11.2015 року

Помічник судді М.Б. Борачок