Справа № 199/6159/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_4, ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та Дніпропетровське міське управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, за яким, з урахуванням заяви про зміну підстави позову (а.с. 63-68), просить суд:

-визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 жовтня 1999 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 1936 - недійсним;

-скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 від 07 жовтня 2005 року на імя ОСОБА_3, реєстраційний номер 12332479.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26 серпня 1971 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих на імя позивачки було видано ордер № 1952 на вселення її сімї, яка складалася з чотирьох осіб до зазначеної квартири. В цій квартирі позивачка проживає від самого заселення до теперішнього часу, пайовий внесок сплачувала разом з чоловіком ОСОБА_9. Згодом вартість квартири у розмірі 7125,82 грн. була ним виплачена в повному обсязі. Дочка позивачки ОСОБА_3 в 1998-1999 роках намагалася виїхати на постійне місце проживання до Канади, але за умовами міграційного законодавства їй необхідно було мати зареєстроване на її імя нерухоме майно в Україні. Бажаючи допомогти в цьому питанні дитині, позивачка погодилася на її прохання переоформити свою квартиру на останню. Відповідачка завірила її, що ця угода тимчасова, та що за першої ж необхідності вона переоформить право власності на квартиру на неї. Таким чином, 19 жовтня 1999 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 1936. За умовами цього договору, позивачка продала відповідачці квартиру № 16, що знаходиться в м. Дніпропетровську, пр. ім. газети «Правда», б. 19 в житлово-будівельному кооперативі № 168 «50 лет Октября». Ціна продажу в договорі вказана по інвентаризаційній оцінці квартири. Розрахунок за нібито продаж квартири між сторонами не відбувався. В п. 5 вказаного договору зазначено: «Сторони домовились про те, що продавець повністю звільнить відчужувану ним квартиру для вільного і безперешкодного користування нею покупцем (в тому числі будуть виписані особи, які в ній мешкають) в строк до першого грудня 1999 року». Однак ця умова не була виконана у звязку з тим, що вона носила формальний характер. Позивачка стверджує, що вона залишалася та є членом ЖБК № 168, у квартирі зареєстрована лише вона одна. Вона укладає договори з комунальними службами, самостійно оплачує комунальні послуги, отже вона була та залишається дійсним і єдиним власником спірної квартири. Позивачка вважає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Правовими підставами для визнання договору недійсним є ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) невідповідність угоди вимогам закону, а саме ст. 113 ЦК України (1963 року), відповідно до якої право спільної часткової власності провадиться за згодою всіх учасників. В даному випадку на продаж квартири не було згоди чоловіка позивачки, якого вона взагалі не поставила до відома про укладення угоди. Відповідно до ст. 58 ЦК України (1963 року) вказаний договір має бути визнаний недійним як мнима угода, тобто укладений про людське око, без наміру створити юридичні наслідки. Про порушення свого права позивачка довідалася в кінці липня 2015 року, коли на її адресу судом була надіслана заява на імя відповідачки про розподіл майна, тобто належної їй квартири.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі власні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідачка ОСОБА_3 в суді позовні вимоги ОСОБА_1 визнала в повному обсязі та підтвердила фактичні обставини, зазначені позивачкою в обґрунтування позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Заперечення обґрунтували тим, що Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, провадження в якій зупинене на час розгляду цієї цивільної справи. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 лютого 1993 року по 12 травня 2015 року. За час перебування в шлюбі ними було придбане спільне майно у вигляді чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3Правда» у м. Дніпропетровську. ОСОБА_4 стверджує, що ані він, ані його колишня дружина в 1998-1999 роках навіть не вели жодних розмов щодо виїзду до Канади. В період знаходження в шлюбі з відповідачкою, вони разом з позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_10 вирішили укласти угоди, відповідно до яких він продає за інвентаризаційною вартістю квартиру, яка належала його сестрі ОСОБА_11 по вул. Богданова, б. 1, кв. 73, у м. Дніпропетровську, а вони в свою чергу продають за інвентаризаційною вартістю спірну квартиру їх родині. Звертають увагу на той факт, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_3 лише через пять років після укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто 07 жовтня 2005 року. Після укладення спірної угоди, яку позивачка вважає фіктивною, остання не заявляла жодних вимог щодо її недійсності протягом 15 років і цей позов пов'язаний саме з розподілом спільного майна подружжя з його позовом.

Представник третьої особи ОСОБА_6 підтримала в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 Стверджує, що спірна квартира була спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_9 Оскільки продаж квартири було здійснено без згоди останнього, порушені права ОСОБА_7 як спадкоємця ОСОБА_9

Третя особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та Дніпропетровське міське управління юстиції, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за їх відсутності.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

Позивачкою надана копія договору купівлі-продажу (а.с. 9), посвідченого 19 жовтня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 1936, за яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила в жилому будинку А-9 квартиру № 116 в м. Дніпропетровську, пр. ім. газети «Правда», б. 19, в житлово-будівельному кооперативі № 168 «50 лет Октября». Зазначена квартира належить продавцю ОСОБА_1 на підставі реєстраційного посвідчення, виданого та зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 23 березня 1998 року за № ХХХХІ-31. Продаж вчинено за 17400 грн., які ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_3 до підписання цього договору.

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10), право власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 було зареєстроване 07 жовтня 2005 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 125-126) вбачається, що ОСОБА_3 придбану квартиру в подальшому не відчужувала та залишається зареєстрованим власником квартири на час розгляду справи в суді. Будь які зареєстровані обтяження на квартиру на час розгляду справи в суді відсутні.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд враховує розяснення, викладені Верховним Судом України у п. 2 своєї постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за якими відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки оспорюваний договір було укладено 19 жовтня 1999 року, застосуванню підлягають чинні у відповідний період положення ЦК України в редакції 1963 року.

Позивачка в позовній заяві фактично посилається на дві підстави недійсності договору: мнимість угоди та відсутність згоди ОСОБА_9 на укладення договору, кожній з яких суд надає окрему правову оцінку.

За ч. 1 ст. 58 ЦК України (1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Верховний Суд України у п. 13 своєї постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснив, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Суд, також, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-197цс14 від 21 січня 2015 року, згідно якого для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Позивачка стверджує, що укладений сторонами договір не спричинив правового результату, оскільки квартира не вибула з її володіння, вона залишалася членом ЖБК, укладала договори на надання комунальних послуг, сплачувала їх.

Відповідні твердження позивачки підтверджені наданими останньою письмовими доказами (а.с. 13-28, 165-179), показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та учасниками розгляду не оспорюються.

Разом з тим, такі фактичні обставини характеризують ознаку укладення договору про людське око властиву лише позивачці.

Натомість відповідачка ОСОБА_3 07 жовтня 2005 року зареєструвала своє право власності на квартиру та після укладення договору реалізовувала права власника в частині володіння та користування майном, оскільки постійно мешкала в квартирі, що підтверджено свідками ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Крім цього, відповідачка ОСОБА_3 реалізовувала свої права власника в частині розпорядження належним їй майном.

Так, суду надана копія нотаріально посвідченого договору іпотеки квартири (а.с. 121-124), за яким відповідачка ОСОБА_3 20 червня 2007 року в забезпечення виконання власних зобовязань як позичальника за кредитним договором передавала спірну квартиру в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк». На виконання умов договору іпотеки відповідачкою на вказану квартиру також в той же день банку була видана застава (а.с. 120), а також з банком укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 119).

За таких фактичних обставин, відповідачка ОСОБА_3 не сприймала укладений договір купівлі-продажу як такий, що укладений лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, отже визначені ч. 1 ст. 58 ЦК України (1963 року) підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК України (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Як розяснив Верховний Суд України у п. 5 своєї постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Позивачка стверджує, що при укладенні оспорюваного договору були порушені вимоги ст. 113 ЦК України (1963 року), за якими володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

При цьому позивачка стверджує, що квартира була спільною власністю її та ОСОБА_9, який мав дати згоду на відчуження квартири.

Суд виходить з того, що зі змісту оспрюваного договору вбачається, що він укладався без згоди будь яких інших осіб, крім сторін договору.

Разом з тим, згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с. 112), позивачка ОСОБА_1 дійсно з 29 грудня 1959 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 і шлюб між ними було розірвано 17 травня 1988 року.

За довідкою Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_10 на час смерті мешкав з адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Калініна, б. 21, кв. 74, і після його смерті 04 грудня 2004 року єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є третя особа ОСОБА_7.

Останній є сином померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 111).

Позивачкою та її представником не оспорюється той факт, що вона не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_10

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-78цс13 від 25 грудня 2013 року, згідно якого відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Позивачкою не доведено факт порушення її права саме відсутністю згоди ОСОБА_9 на укладення оспорюваного договору. За відсутністю порушеного права, таке право не підлягає судовому захисту, а оспорюваний договір визнанню недійсним з вказаних підстав.

Можливе порушення прав спадкоємців ОСОБА_9 при укладенні вказаного договору судом не оцінюється, оскільки виходить за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, і з цих підстав відповідні доводи представника третьої особи ОСОБА_6 судом відхиляються.

Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру є похідними від позовних вимог про визнання правочину недійним і задоволенню також не підлягають.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачкою судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_4, ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та Дніпропетровське міське управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга у Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :