Справа № 443/1869/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/1581/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шеремети Н.О.

при секретарі: Бадівській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення з Гніздичівського державного спиртзаводу середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 09.06.2011 року по 26.12.2013 року в сумі 86 800,78 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що до 08.06.2011 р. працювала на Гніздичівському державному спиртзаводі. Відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів повного розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Постанови КМУ від 21.02.2001р. №159 відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 31 травня 2012 року рішенням Жидачівського районного суду з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 19 749,38 грн. та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 1 312,33 грн. На даний час рішення суду виконано, відповідач 26.12.2013 року провів з нею розрахунок, що підтверджується листом відділу ДВС Жидачівського РУЮ № 1690/09-20 від 10.06.2014 року.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Звертає увагу, що відповідач повністю визнав позов та не звертався до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Також покликається на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці», в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_2.

Сторони в судове не з'явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 62-63), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що згідно рішення Жидачівського районного суду від 31 травня 2012 року з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 19 749,38 грн. та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 1 312,33 грн. (а.с. 4)

Згідно листа відділу ДВС Жидачівського РУЮ №1690/09-20 від 10.06.2014 року вищенаведене рішення суду виконано, відповідач 26.12.2013 року провів з нею розрахунок (а.с. 7-8).

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватись працівникам регулярно в робочі дні у терміни, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять днів.

За вимог ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Виходячи з рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про виплату компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків її виплати, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про це.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 25 даної Постанови за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП . Пропуск зазначених строків не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, оскільки при визнанні його причин поважними ці строки можуть бути поновлені відповідно КТС чи судом.

Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, районний суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та вірно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, врахувавши рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі 1-5/2012, яким визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, з яким погоджується судова колегія.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Дана правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 р. у справі № 6-77цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Доводи апелянта про те, що відповідач не звертався до суду з заявою про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Твердження представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що відповідач визнав позов, колегія суддів не бере до уваги, оскільки згідно ч.ч.1,4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що районним судом не взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, колегія суддів вважає необґрунтованим, так як дане рішення не стосується спірних правовідносин.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.О. Шеремета