УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів:Ізмайлової Т. Л. , Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області до ОСОБА_5, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа: Управління служби безпеки України в Полтавській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Машівської селищної ради Полтавської області, треті особи: державний нотаріус Машівської державної нотаріальної контори Полтавської області Асанова Роза Шукрилівна, приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Гальонкіна Олена Василівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року Виконавчий комітет Машівської селищної ради Полтавської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що на виконання рішення Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області «Про придбання службового житла (квартири) в смт. Машівка» від 16 березня 2004 року № 35, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 30 березня 2004 року Територіальна громада селища Машівка в особі Машівської селищної ради придбала у ОСОБА_8 у комунальну власність квартиру АДРЕСА_1, для співробітника Полтавського МРВ УСБУ в Полтавській області. На підставі вказаного договору купівлі-продажу ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 01 листопада 2012 року було видано свідоцтво про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою селища Машівка в особі Машівської селищної ради. Рішенням Виконавчого комітету Машівської селищної ради від 14 листопада 2012 року № 151 спірну квартиру було визначено службовою Управління СБУ в Полтавській області для подальшого її розподілу співробітникам Управління.

У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_5, який протягом останніх 20 років у квартирі не проживає, але, незважаючи на повідомлення Виконавчого комітету селищної ради про необхідність знятися з реєстраційного обліку, залишається зареєстрованим у квартирі, а тому позивач просив суд: визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати Управління Державної міграційної служби в Полтавській області у визначеному законом порядку зняти відповідача з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до Машівського районного суду Полтавської області з зустрічним позовом до Машівської селищної ради Полтавської області, після уточнення якого, просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 березня 2004 року, укладеного між ОСОБА_8 та Територіальною громадою селища Машівка в особі Машівської селищної ради Полтавської області; визнати право власності на Ѕ частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року матері ОСОБА_9

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що спірна квартира була придбана відповідно до договору купівлі-продажу від 13 квітня 1994 року його батьком ОСОБА_8, який на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з його матір'ю ОСОБА_9, а тому відповідно до вимог ст. ст. 22 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_94/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>, 28 КпШС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_115/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1> спірна квартира була спільним майном подружжя, тобто матері позивача ОСОБА_9 фактично належала Ѕ частина спірної квартири у спільному майні подружжя, яку остання передала йому у спадок на підставі заповіту, складеному 25 вересня 2002 року.

Позивач за зустрічним позовом зазначав, що він вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де йому повідомили, що він не обмежений часом для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, окрім того, на той час ще був живий батько, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Спадщину після смерті батька він не приймав, оскільки спадщину прийняла шляхом вступу в управління та володіння його баба ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 28 серпня 2008 року він звернувся до Машівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті баби, оскільки він є єдиним спадкоємцем після її смерті.

Про оспорюваний договір ОСОБА_5 дізнався лише в 2012 році, оскільки розпочав оформляти спадщину після смерті матері та баби, однак йому стало відомо, що його батько ОСОБА_8 продав спірну квартиру Територіальній громаді селища Машівка, в особі Машівської селищної ради Полтавської області, на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2004 року, як особисту власність, без його письмової згоди, як спадкоємця, який прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті його матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тому звернувся до суду з указаним позовом.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2014 року позов Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі Виконавчий комітет Машівської селищної ради Полтавської області просить скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи та заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, дане рішення не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірною квартирою, апеляційний суд виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, після смерті матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 378 за2002 рік, відкритої 22 листопада 2002 року в Машівській державній нотаріальній конторі та набув право власності на належну ОСОБА_9 Ѕ частину спірної квартири, тому ОСОБА_5 не може бути позбавлений права користування цією квартирою відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР та ст. 391 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, апеляційний суд виходив із того, що права ОСОБА_5 на спірну квартиру не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, оскільки він не був стороною опорюваного договору, а такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, у зв'язку з чим позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Однак, такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін та без належної оцінки наданих ними доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 квітня 1994 року між Агрооб'єднанням «Україна» Машівського району Полтавської області та ОСОБА_8, батьком відповідача ОСОБА_5 був укладений договір купівлі продажу, за яким ОСОБА_8 придбав в Агрооб'єднання «Україна» займану ним АДРЕСА_1.

Вказана квартира була придбана у період перебування ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, а тому на підставі ст. 22 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя.

25 вересня 2002 року ОСОБА_9 склала заповіт, який посвідчений секретарем Андріївської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 286, згідно з яким все своє майно заповіла ОСОБА_5

За рішенням Машівського районного суду від 21 травня 2014 року в цивільній справі за позовом Машівської селищної ради до Виконавчого комітету Андріївської сільської ради, Андріївської сільської ради, ОСОБА_5, третя особа: Управління служби безпеки України у Полтавській області, Машівська державна нотаріальна контора, заповіт від 25 вересня 2002 року складений ОСОБА_9, посвідчений секретарем виконкому Андріївської сільської ради Машівського району Полтавської області Кишко В.П. зареєстрований в реєстрі № 286 визнано недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла та 22 листопада 2002 року на її майно в Машівській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 378, єдиним спадкоємцем, за законом є син померлої - ОСОБА_5, який з 20 лютого 1996 року зареєстрований в спірній квартирі та вчасно звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Рішенням Виконавчого комітету Машівської селищної ради народних депутатів Полтавської області від 16 березня 2004 року за № 35 ухвалено придбати службове житло двокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 за 17 300,00 грн у ОСОБА_8, для співробітника Полтавського МРВ УСБУ в Полтавській області, який здійснює оперативно-розшукові заходи на території Машівського району.

Згідно договору купівлі-продажу від 30 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Машівського районного нотаріального округу Гальонкіною О.В., Територіальна громада селища Машівка в особі Машівської селищної ради придбала у ОСОБА_8 в комунальну власність належну останньому АДРЕСА_1.

З документів, на підставі яких посвідчувався вищевказаний договір купівлі-продажу убачається, що ОСОБА_8 було повідомлено нотаріуса, що квартира являється його особистою власністю, а тому дані про спадкоємців ОСОБА_9 відсутні.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 01 листопада 2012 року було проведено державну реєстрацію права власності Територіальної громади в особі Машівської селищної ради, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію прав.

За повідомленням Машівського житлово-комунального господарства від 08 серпня 2013 року №175 в особовій справі квартира рахується за селищною радою, утримання не нараховується.

Рішенням Виконавчого комітету Машівської селищної ради від 14 листопада 2012 року № 151 квартиру АДРЕСА_1 було визначено службовою УСБУ в Полтавській області для подальшого її розподілу співробітникам Управління.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір правильно зазначив, що враховуючи те, що спадщина на майно померлої ОСОБА_9 відкрилася до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України та була прийнята у порядку встановленому ЦК УРСР (ред. 1963 р.), який діяв на той час, правовідносини в цій частині регулюються ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 549 цього Кодексу, передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що у відповідності до наведених вище норм матеріального права, які були чинними станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто на момент смерті та відкриття спадщини після померлої ОСОБА_9 - матері ОСОБА_5, останній в якості спадкоємця першої черги прийняв її спадщину, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 378 за 2002 рік, відкритої 22 листопада 2002 року в Машівській державній нотаріальній конторі, тобто ОСОБА_5 набув право на належну ОСОБА_9 Ѕ частину спірної квартири в порядку спадкування за законом.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_5 просив визнати оспорюваний договір купівлі продажу спірної квартири від 30 березня 2004 року недійсним, оскільки він укладений ОСОБА_8 без його згоди як співвласника.

Заперечуючи проти зустрічного позову Виконавчий комітет Машівської селищної ради просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Така правова позиція узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду України № 6-7цс14 від 21 травня 2014 року.

Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 30 березня 2004 року та визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду з вказаним позовом, оскільки ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину після смерті матері на Ѕ частину спірної квартири не отримав, обов'язки по утриманню квартири не виконував про що не заперечував у судовому засіданні, спадщину після померлого в 2005 році батька ОСОБА_8 не приймав, з позовом про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу звернувся тільки після пред'явлення Виконавчим комітетом Машівської селищної ради позову про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а тому він мав об'єктивну можливість дізнатися про те, що спірне майно відчужене.

Що стосується позовних вимог за позовом Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно повідомлення Машівського житлово-комунального господарства у спірній квартирі з 20 лютого 1996 року по даний час зареєстрований ОСОБА_5, але в особовій справі квартира рахується за селищною радою, утримання не нараховується.

Відповідно до акту від 27 травня 2013 року ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає понад 20 років.

Отже суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки ОСОБА_5 понад 20 років в спірній квартирі не проживає, обов'язки по утриманню квартири не виконує, тому Територіальна громада селища Машівка в особі Машівської селищної ради Полтавської області, як власник спірної квартири, відповідно до вимог діючого законодавства, вправі захистити своє порушене право щодо користування і розпорядження вказаною квартироюшляхом визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення та доказів, наданих позивачем за основним позовом та помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року скасувати, рішення Машівського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук