Справа 263/1974/15-ц
Провадження 2/263/1016/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі судді Папаценко П.І., при секретарі Домановій І.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом, поданим до суду ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням та про зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 3.03.2011 року їй належить ? частина квартири АДРЕСА_1, другим співвласником ? частини квартири є колишній чоловік - ОСОБА_3, який своїми діями перешкоджає її вільному доступу до квартири. Добровільно пустити до квартири, передати ключі від квартири, визначити з нею порядок користування квартирою відповідач відмовляється, внаслідок чого вона не може користуватися своєю власністю. Її звернення до відповідача від 16.01.2015 року щодо зазначеного, з метою позасудового врегулювання спору, залишено без відповіді. Оскільки з відповідачем не знайдено домовленості у користуванні квартирою, вона змушена звернутися до суду з вимогою про вселення у вказану квартиру, визначення порядку користування нею, виділивши в користування: позивачу окремі кімнаті, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію; ОСОБА_3 - окрему кімнату, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрему кімнату, жилою площею 8,9 кв.м.; підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор залишити в їх спільному користуванні та про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні виділеними кімнатами, підсобними приміщеннями.

Аналізуючи зміст позовної заяви, суд звертає увагу на безпосередній зміст цих вимог відносно зобов'язань відповідача ОСОБА_3, який позивачем чітко не визначений відносно того, які саме дії слід не чинити ОСОБА_3, в чому вони полягають.

Позивач ОСОБА_2, належним чином повідомлена про час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надана заява про розгляд справи без її особистої участі, за участю представника.

ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні наполягала на задоволені позову, на підставах зазначених в позовній заяві.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_2 її донька, яка перебувала у шлюбі з відповідачем, вони мають спільного сина, який проживає з матір'ю. Після розірвання шлюбу у дочки були ключі від спірної квартири, але потім ОСОБА_3 замінив замок двері квартири, але ключі не передав, внаслідок чого по теперішній час ні дочка, ні вона не можуть потрапити до квартири.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, оскільки позивачем та її представником не доведені ті обставини на які вони посилаються в обґрунтування позовних вимог, а саме: протидія відповідача вселенню позивача в квартиру та користування нею. Вказане твердження ОСОБА_2 є надуманим, що не відповідає дійсності оскільки:

- нею суду надана неправдива інформація про своє теперішнє місце проживання, при цьому в наданих документах не врахована зміна її прізвища після розірвання шлюбу спочатку на «ОСОБА_2» потім на «ОСОБА_2», наданий позивачем Акт ЖКП «Домовик-4» від 2.02.2011 року не є свідченням проживання позивача на теперішній час за адресою: АДРЕСА_2, навпаки на час подачі позову вона проживала в м.Іллічівськ Одеської області, зараз - в м.Пушкін, Ленінградської області Російської Федерації;

- надана позивачем постанова про відмову в порушені кримінальної справи від 25.01.2011 року не є свідченням його відмови позивачу у вселенні до квартири та передачі ключів від квартири, так як постанова стосуються подій, що мали місце у 2011 році, після крадіжки із квартири він замінив замок двері квартири, але з того часу позивач не зверталася до нього стосовно отримання ключів;

- надані позивачем: повідомлення від 15.01.2015 року та Витяг про державну реєстрацію прав не є свідченнями його ухилення від визначення порядку користування квартирою, так як повідомлення відправлене від «ОСОБА_2», а не від «ОСОБА_2» він не отримував, щодо Витягу, то він є недійсним, оскільки в ньому невірно зазначене прізвище власника «ОСОБА_3», таким чином позивач не є власником ? частини спірної квартири.

Проти вселення позивача до квартири він не заперечує, але не погоджується із вселення до квартири сторонніх людей, оскільки не бажає допустити крадіжок із квартири. Із запропонованим позивачем порядок користування квартирою АДРЕСА_1 він не погоджується, вважає за необхідне виділити йому окремі кімнаті, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, на які претендує саме позивач, оскільки в цих квартирах ним зроблений ремонт

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правові відносини.

Під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_3 було подане клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду, оскільки позовна заява не відповідає вимогам п.п.5,6 ст.119 ЦПК України, документи, надані позивачем: Акт ЖКП «Домовик -4» від 2.02.2011 року, постанова про відмову в порушені кримінальної справи від 25.01.2011 року не є доказами у справі, так як на той час вони мали відношення до ОСОБА_2, тобто на теперішній час такої людини не існує. Вказане клопотання ОСОБА_3 не підтримав у судовому засіданні, тому у суду, як з цієї підстави, так і за змістом клопотання, не має підстав для його задоволення.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 28.04.2001 року по 10.03.2011 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2. визначене дошлюбне прізвище - ОСОБА_2. Про наведене свідчать: свідоцтво про народження НОМЕР_2, рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10.03.2011 року. (а.с.7,60)

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_3, 20.09.2013 року укладений шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2., дружина змінила прізвище на ОСОБА_2. (а.с.6)

За копією паспорту НОМЕР_4, ОСОБА_2 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.5)

Квартира АДРЕСА_1, яка складається з чотирьох кімнат (окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, окрема кімната, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрема кімната, жилою площею 8,9 кв.м.) загальною площею 82 кв.м., у тому числі житловою площею 51,5 кв.м., належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - кожному по ? частині, підтвердженням наведеному є рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 3.03.2011 року у цивільній справі №2-911/11, витяг про державну реєстрацію прав, технічний паспорт на квартиру. (а.с.8-11)

Наведені обставини спростовують доводи відповідача, щодо відсутності права власності позивача на спірну квартиру оскільки зміна нею свого прізвища не позбавляє її цього права.

Відповідно до розміру часток кожного із співвласників квартири АДРЕСА_1, припадає жилої площі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожному по 27,75 кв.м., про що свідчить копія технічного паспорту на квартиру (а.с.12-13)

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Умовами ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до відповідача із повідомлення від 15.01.2015 року, щодо позасудового врегулювання спору відносно спільного користування квартирою (а.с.16,61), за постановою про відмову в порушені кримінальної справи від 25.01.2011 року (а.с.15) відповідач змінив замок на двері квартири, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, за твердженням відповідача до теперішнього часу ним позивачу або його представнику ОСОБА_4 не переданий ключ від квартири, він проти проживання в квартирі сторонніх осіб, не погоджується з запропонованим порядком користування квартирою.

Тобто, між сторонами існує спір щодо володіння та користування квартирою, а тому, суд вважає, що позивачу чинять перешкоди, оскільки це доведено відповідними доказами, які в силу ст.57 ЦПК України є належними та допустимими у розрізі даного позову.

Враховуючи наведені обставини, встановлені судом, та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що порушене право ОСОБА_2 відносно володіння, користування власністю - жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 підлягає судовому захисту, тому її треба вселити у спірну квартиру, відповідно позовні вимогу в цій частині підлягають задоволенню.

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом.

Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно ст.155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Судом встановлено, що між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не має домовленості відносно порядку володіння та користування жилим приміщення у спірній квартирі, відповідно до їх часток у спільній власності.

Позивач ОСОБА_2 просить суд визначити порядок користування квартирою, шляхом надання їй в користування окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, відповідачу ОСОБА_3 - окрему кімнату, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрему кімнату, жилою площею 8,9 кв.м., підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор залишити в їх спільному користуванні.

Відповідач ОСОБА_3 навпаки просив суд надати йому в користування кімнати, які просить виділити позивач, посилаючись на ремонт в цих кімнатах, з цього приводу ним не надано жодного доказу, а за твердженням позивача ремонт в квартирі у свій час проводився за їх спільні кошти.

За наведених обставин, порядок користування квартирою, запропонований позивачем, суд визначає, так як виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного в спірний квартирі, а саме: 51,5 : 2 = 27,75 кв. м., то надання в користування позивачу окремих кімнат, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію не погіршить права відповідача, якому виділяються окрема кімната, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрема кімната, жилою площею 8,9 кв.м., оскільки позивач з відступом від розміру жилої площі, що припадає на їхні частки в зазначеній квартирі в сторону зменшення для неї на 2,5 кв.м. погоджується. Саме такий порядок відповідає вимогам законодавства.

Твердження відповідача про те, що він ніколи не перешкоджала проживанню позивача в квартирі, є надуманими та безпідставними, оскільки матеріали справи, та заперечення відповідача проти позову, свідчать про протилежне.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову у частині визначення порядку користування жилим приміщенням.

Щодо позовної вимог про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні виділеними їй кімнатами, підсобними приміщеннями, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду відносно встановленого порядку користування квартирою не набрало законної сили, його порушення ще не мало місце, крім того сам позивач не визначив дії, які відповідачу не слід чинити.

Згідно ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Сплачений ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10,11,88,209,212,214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву, подану до суду ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням та про зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити в користування в цій квартирі:

- ОСОБА_2 - окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію;

- ОСОБА_3 - окрему кімнату, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрему кімнату, жилою площею 8,9 кв.м.;

- підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневій районний суд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Папаценко П.І.