УХВАЛА

про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу

25 серпня 2015 року м. Мукачево Справа №303/5056/15-ц

2н/303/482/15

Номер рядка стат.звіт.-6

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» до боржника ОСОБА_1 про видачу судового наказу по стягненню боргу за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 1363,52 грн.

При вирішенні питання щодо можливості видачі вищевказаного судового наказу, суд, передусім виходить з того, що частиною першою ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 названого Кодексу.

Це вид безспірного судового провадження, у якому розглядається вимога про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

В п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 року №14 (далі Постанова №14) зазначено, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право (пункт 2 частини третьої ст. 100 Цивільного процесуального кодексу України).

У відповідності з приписами п. 9 Постанови №14 наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

В п. 13 Постанови №14 зазначено, що у випадку заявлення вимоги про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

За частиною першою статті 16 та частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-кромунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з вимогами частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до пункту першого частини першої ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов»язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно до вимог пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінтеу Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Матеріали заяви про видачу судового наказу не містять доказів щодо існування між заявником та ОСОБА_1 договірних відносин, оформлених у відповідності з чинним законодавством, а також будь яких інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг споживачем (Типовий договір, договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом, групою будинків, тощо).

За відсутності таких доказів встановлення безспірності вимог заявника є неможливим, що є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу на підставі пункту 2 частини третьої ст. 100 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, оскільки з матеріалів заяви вбачається спір про право.

Керуючись ст. ст. 95, 100, 101 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. У прийнятті заяви товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу по стягненню боргу за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - відмовити.

2. Розяснити заявнику, що відмова у прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

3. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Кость