Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/435/2015 Головуючий у 1 інстанції - Сухомлінов С.М.
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Болотова Є.В.,

Желепи О.В.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника Міністерства закордонних справ України - Камарчука Володимира Васильовича та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року

в справі за позовом Міністерства закордонних справ України до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року частково задоволено позов Міністерства закордонних справ України до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Міністерства закордонних справ України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 620 грн. Та 229,40 грн. судового збору

Рішення суду було оскаржене сторонами в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2013 року задоволено апеляційну скаргу позивача - рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року було скасовано, провадження у даній справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2013 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року було частково задоволено апеляційну скаргу відповідача - рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року було скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позову Міністерства закордонних справ України до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року було скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позову Міністерства закордонних справ України до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник Міністерства закордонних справ України просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, що суд не врахував те, що відповідач не заперечував неправильного застосування ним ставок консульського збору. Суд не звернув уваги на ст. З Закону України «Про дипломатичну службу», згідно з якою одним із принципів дипломатичної служби є персональна відповідальність за виконання службових обов'язків та не врахував, що відшкодування шкоди в повному обсязі передбачено ст. 1166 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, застосувавши до правовідносин сторін ст. ст. 132 ч. 1, 134 КЗпП України, незважаючи на те, що позивачем зазначена підстава позову - заподіяння шкоди в результаті делікту державному бюджету України. Вважає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки шкоди завдано державному бюджету у зв'язку з проходження відповідачем державної служби, а консульський збір є різновидом державного мита, проте у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження в справі суд безпідставно відмовив. Крім того, суд не звернув уваги на те, що перевірка правильності обчислення і сплати консульського збору проведена Міністерством закордонних справ України, а не Державною податковою службою України, до компетенції якої відносяться вказані питання.

Апеляційна скарга Міністерства закордонних справ України не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом МЗС України від 20 березня 2007 року ОСОБА_3 переведено з 30 березня 2007 року на посаду консула Генерального консульства України в Мілані (Італія), де він працював до 01 березня 2012 року, з встановленням надбавок за дипломатичний ранг та за вислугу років на державній службі.

У вересні 2011 року інспекційною групою МЗС України було проведено позапланову перевірку діяльності Генерального консульства України в Мілані за 2009- 2010 року та 9 місяців 2011 року.

Під час перевірки було виявлено неправильне застосування консульськими посадовими особами Генерального консульства України в Мілані тарифів консульського збору при засвідченні вірності підписів двох чи більше заявників на одній заяві чи довіреності, що спричинило недоотримання консульських надходжень у розмірі 3 678 євро.

За результатами вказаної перевірки видано розпорядження «Про результати перевірки діяльності Генерального консульства України в Мілані» від 31 жовтня 2011 року №233 щодо вжиття заходів для усунення недоліків у роботі Генерального консульства України в Мілані та відшкодування нанесених державі збитків.

У жовтні 2012 року МЗС України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, просило постановити рішення про стягнення з відповідача на користь МЗС України 3 678 євро боргу, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що проведеною позивачем перевіркою у 2011 році Генерального консульства в Мілані (Італія) було виявлено невірне застосування консулом ОСОБА_3 тарифів консульського збору, в результаті чого державі були заподіяні матеріальні збитки, які відповідач в добровільному порядку відшкодувати відмовляється.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебували у трудових відносинах, шкода, заподіяна позивачу, виникла в результаті трудової діяльності відповідача, отже відповідно до положень ст. ст. 132, 134 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню шкода в межах середньомісячного заробітку відповідача, підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності відсутні.

Судова колегія не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Так, судом було вірно встановлено, що під час інспекційної перевірки, що проводилась МЗС України, було виявлено неправильне застосування консульськими посадовими особами Генерального консульства України в Мілані, в тому числі і відповідачем, тарифів консульського збору при засвідченні вірності підписів двох чи більше заявників на одній заяві чи довіреності, що спричинило недоотримання консульського збору.

Згідно з п. 2 спільного наказу Міністерства фінансів України та Міністерства закордонних справ України від 31 грудня 2010 року № 1761/334 «Про особливості забезпечення зарахування до державного бюджету коштів, що отримуються закордонними дипломатичними установами України в іноземній валюті, їх використання і відображення в обліку та звітності про виконання державного бюджету», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 січня 2011 року за № 108/18846, кошти, що отримуються за вчинення консульських дій закордонними дипломатичними установами України в іноземній валюті, зараховуються до державного бюджету відповідно до Порядку зарахування до державного бюджету та використання коштів, отриманих за вчинення консульських дій за межами України в іноземній валюті, та їх відображення в обліку та звітності про виконання державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України та Міністерства закордонних справ України від 23 грудня 2009 року № 1505/283, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 січня 2010 року за №81/17376.

Пунктом 4 зазначеного наказу передбачено, що МЗС України забезпечує достовірність відомостей (узагальнених за дипломатичними представництвами та консульськими установами України за кордоном даних та повідомлень у перерахунку на долари США) про кошти, отримані за вчинення консульських дій за межами України, які підлягають зарахуванню до доходів загального та спеціального фондів державного бюджету, правильність складання та своєчасність подання до Державного казначейства України і Міністерства фінансів України розподілів коштів державного бюджету при здійсненні видатків (за відповідними кодами відомчої, програмної та економічної класифікації видатків).

У п. 5 наказу визначено, що МЗС України та Міністерство фінансів України забезпечують зарахування до доходів державного бюджету коштів, що отримуються за вчинення консульських дій за межами України, Державне казначейство України - своєчасне відображення цих коштів в обліку та звітності про виконання державного бюджету відповідно до затверджено цим наказом Порядку.

Відповідно до положень ст. ст. 130, 138 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність вказаних умов.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно зі сі. 133 КЗпіІ України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Виходячи з положень ст. 133 КЗпП України та встановлені обставини справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даного позову, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи наведені позивачем обставини, які б давали підстави в силу указаної норми для стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування збитків, завданих у зв'язку з неправильним вчиненням консульських дій.

Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що судом невірно застосовано норми матеріального права. Враховуючи те, що недоотримання консульського збору пов'язане з трудовою діяльністю ОСОБА_3 (проходження державної служби), правовідносини сторін щодо відшкодування шкоди регулюються нормами трудового законодавства.

При цьому позивач у позовній заяві та під час розгляду справи не посилався на те, що матеріальна шкода завдана саме позивачу. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що недоотриманий консульський збір у розмірі 3 678 євро МЗС України до державного бюджету не сплачено, отже ніяких втрат майнового характеру МЗС України не зазнало.

Доводи позивача про те, що матеріальна шкода, яку він просив відшкодувати шляхом стягнення її на свою користь, завдана державі, не є підставою для задоволення позову, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника.

Згідно зі ст. ст. 170, 173 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обв'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно - правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Позивач просив стягнути зазначені у позовній заяві суми на свою користь, а не на користь держави та виступає у позові як самостійна юридична особа від свого імені, а не від імені держави, та не має повноважень для стягнення шкоди, завданої Державному бюджету України, на свою користь.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, - колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника Міністерства закордонних справ України - КамарчукаВолодимира Васильовича відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року скасувати.

Ухвалити в справі нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Міністерства закордонних справ України до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: