Справа № 734/2993/14 Провадження № 22-ц/795/223/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Соловей В. В. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко О.І.,
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Сахаровій К.О.,
за участю:позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Лихолітської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Козелецька районна державна нотаріальна контора Чернігівської області про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Лихолітської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Козелецька районна державна нотаріальна контора Чернігівської області про визнання права власності на майно відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на порушення ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд першої інстанції не належним чином здійснив оцінку доказів, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За результатами оцінки доказів суд не відобразив в рішенні мотиви відмови у їх прийнятті.

Апелянт також зазначає, що судом не враховано положення ч. 3 ст.209, ч. 3,4 ст. 334 ЦК України, таким чином позбавивши позивача можливості належним чином використовувати своє право на користування, володіння та розпорядження власністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що за договором дарування ( бланк нотаріального документу серії ВСА № 798918), посвідченого 25 лютого 2005 року державним нотаріусом Козелецької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Гладким С.М. (вказаний договір зареєстрований у реєстрі за № 143), ОСОБА_9 подарував ОСОБА_5 належний йому на праві приватної власності житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1. ( а.с.7)

Із листа Козелецької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області від 16 жовтня 2013 року вбачається, що вказаний вище договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Козелецької державної нотаріальної контори Гладким С.М. за реєстровим № 143 від 25 лютого 2005 року, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2005 рік від 25 лютого 2005 року є запис щодо посвідчення договору дарування житлового будинку між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, але відсутні дані щодо бланку, що використаний для посвідчення цього договору. Крім того, бланк ВСА № 798918 не зареєстрований, як використаний для посвідчення договору дарування в АРМ «РНБ» та відповідно до архівних даних нотаріальної контори вказаний договір дарування відсутній. ( а.с.9)

17 березня 2005 року Ніжинським міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 25 лютого 2005 року зареєстроване право власності на житловий будинок із надвірними будівлями , що знаходиться в АДРЕСА_1. ( а.с.8)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що після укладення договору дарування 25 лютого 2005 року в ОСОБА_9 право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 припинилося, а у ОСОБА_5 виникло право власності на дане будинковолодіння. Вказаний договір є дійсним, а незаконність набуття права власності на нерухоме майно позивачем не встановлено судом. Вина позивача у невнесенні відомостей до програми Автоматизоване робоче місце « Реєстр нотаріальних бланків» про використання бланку нотаріального документу ВСА №798918відсутня.

Такий висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку і не суперечать нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Отже посилання суду на ст. ст.717, 719, 328, 334,346 ЦК України слід визнати правильним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об'єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Відповідно до ст. 722 ЦК право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, що посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Не може бути задоволена апеляційна скарга позивачки ОСОБА_5 щодо необґрунтованості в рішенні суду відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, оскільки суд правомірно дійшов висновку про те, що рішення суду не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг є необґрунтованими і не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: