АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Заводян К.І.

секретар Паучек І.І.

за участю:ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 липня 2015 року,

встановила:

В квітні 2015 року публічне акціонерне товариства «Акцент-Банк» (ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2013 року в сумі 33 281 гривень 37 копійок.

Посилалося на те, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризація заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17 січня 2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 27 625 гривень 79 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором відповідач станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість в сумі 33 281 гривень 37 копійок, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 16 984 гривень 28 копійок, заборгованості по процентом за користування кредитом в сумі 2 498 гривень 94 копійки, заборгованості по пені та комісії в сумі 2 717 гривень 48 копійок, штрафу в сумі 11 080 гривень 67 копійок.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором від 17 січня 2013 року в сумі 33 281 гривень 37 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволення позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що 25 березня 2011 року між ПАТ «А-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір.

Відповідно до генеральної угоди про реструктуризація заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17 січня 2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 27 625 гривень 79 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом з умовами та правилами складають кредитний договір та при цьому не здійснювала будь-яких застережень, в тому числі відносно мови укладення угоди.

Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 17 січня 2013 року не суперечить вимогам чинного законодавства, є справедливою та достатньо деталізованою.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором відповідач станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість в сумі 33 281 гривень 37 копійок, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 16 984 гривень 28 копійок, заборгованості по процентом за користування кредитом в сумі 2498 гривень 94 копійки, заборгованості по пені та комісії в сумі 2 717 гривень 48 копійок, штрафу в сумі 11 080 гривень 67 копійок.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до стаття 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції 25 березня 2011 року між ПАТ «А-Банк», правонаступником якого ПАТ «Акцент-Банк», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, що підтверджується заявою позичальника від 25 березня 2011 року (а.с.6).

Згідно пункту 1 вищевказаної заяви ОСОБА_2 отримала строковий кредит в сумі 19 900 гривень на строк 36 місяців з 25 березня 2011 року по 24 березня 2014 року на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,01 процент на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків у строк встановлений кредитним договором не виконала, внаслідок чого виникала прострочена заборгованість.

Відповідно до генеральної угоди про реструктуризація заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 17 січня 2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 27 625 гривень 79 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-13).

ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві.

Згідно умов генеральної угоди зазначено, що з метою сприятливих умов для виконання ОСОБА_2 свої обов'язків за кредитним договором від 25 березня 2011 року, банк зменшує (списує) заборгованість по пені в сумі 11080 гривень 67 копійок, а заборгованість по договору без врахування пені становить - 29 800 гривень 94 копійки (п. 1.1.1 -1.1.2 Генеральної Угоди.)?

Заборгованість, яка була по кредитному договору від 25 березня 2011 року в розмірі 29 800 гривень 94 копійки без врахування пені була погашена за рахунок коштів банку, і 17 січня 2013 року відкрито ОСОБА_2 кредитний ліміт на платіжну картку в сумі 27 625 гривень 79 копійок.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором , який надав позивач, відповідач станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість в сумі 33 281 гривень 37 копійок, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 16 984 гривень 28 копійок, заборгованості по процентом за користування кредитом в сумі 2498 гривень 94 копійки, заборгованості по комісії в сумі 2 717 гривень 48 копійок, штрафу в сумі 11 080 гривень 67 копійок.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що заява позичальника №А32ЕСС9FUN0111 від 25 березня 2011 року містить відомості про те, що позичальнику надається строковий кредит в сумі 19 900 гривень строком з 25 березня 2011 року по 24 березня 2014 року, а тому не стосується предмета спору.

Статтею 57 ЦПК встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як вбачається з генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання продукту кредитної карти від 17 січня 2013 року вказаний договір укладений з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору №А32ЕСС9FUN0111 від 25 березня 2011 року, про укладення якого свідчить вищевказана заява.

Таким чином заява позичальника від 25 березня 2011 року стосується предмета спору, спірних правовідносин та є належним доказом у справі.

Також помилковими є доводи скарги про те, що виписка по картці/рахунку 166118 є неналежним доказом.

Згідно пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Вказана виписка містить хронологію операцій по карті №166118 за період з 17 січня 2013 по 30 червня 2015 року ОСОБА_2 з використанням якої відповідачка здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором.

Помилковим є доводи скарги про те, що генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання продукту кредитної карти від 17 січня 2013 року є недопустимим доказом у зв'язку з тим, що викладена російською мовою.

Відповідно до частини 1 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Вказана генеральна угода надана банком на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами 17 січня 2013 року та підстави вважати, що вказаний доказ отриманий з порушення порядку, встановленого законом відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: