У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

07 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Головуючого Дьоміної О.О.,

Суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом кредитної спілки «Запоріжжя» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року КС «Запоріжжя» звернулась до суду з указаним позовом.

Посилалась на те, що 27 серпня 2007 року між кредитною спілкою та ОСОБА_3 укладено договір про надання кредитної лінії на загальну суму 20 тис. грн. На виконання кредитної угоди було укладено додаткові угоди про видачу траншів: 27 серпня 2007 року - на суму 10 тис. грн.,

31 серпня 2008 року на суму 5 тис. грн. та 7 вересня 2007 року на суму

5 тис. грн. До угод долучені графіки погашення платежів.

За п. 1.4 кредитного договору плата за користування кредитом становить

0, 1288 % від суми залишку за кожен день користування кредитом, а у випадку порушення виконання умов договору розмір відсотків збільшуєтсья до 0, 2576 % на суму залишку кредиту за кожен день змін умов зобов'язань. Відповідач не виконує умови договору щодо своєчасного повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути заборгованість в розмірі 19 345, 47 грн. - тіло кредиту та

87436, 38 грн. - відсотки за користування кредитом, а всього

95 270, 21 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Запоріжжя» заборгованість в розмірі 19 345, 47 грн. - тіло кредиту та 66 169, 46 грн. - відсотки за користування кредитом. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не заперечував наявності у неї заборгованості за договором, підстав для визнання договору недійсним немає, проте оскільки з позовною заявою до суду позивач звернувся 22 серпня 2013 року, тому з урахуванням строків позовної давності, з відповідача може бути стягнено заборгованість як за тілом кредиту, так і за відсотками, яка виникла починаючи з 22.08.2010 року по червень 2014 року за підвищеним розміром відсоткової ставки, що визначена позивачем.

Проте висновки судів є передчасними.

Судом встановлено, що за договором кредитної лінії № 203 від 27 серпня 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит на суму 20 тис. грн. За п. 1.3 строк дії договору становить 36 місяців та договір діє до повного виконання зобов'язань.

За п. 1.4, плата за користування кредитом становить 0,1288 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 1.5 встановлено, що при зміні позичальником умов зобов'язання, у тому числі графіка погашення кредиту, плата за користування кредитом становить

0, 2576 % від суми залишку.

За положеннями п.3 кредитного договору позичальник має право достроково повернути наявну заборгованість, нараховані проценти, а також штрафні санкції, сплатити 10% від суми разового платежу випадку дострокового погашення кредиту.

Положеннями цього ж пункту кредитору надано право як ініціювати зміну відсоткової ставки, так і вимагати дострокового повернення кредиту.

Також судами встановлено, що між сторонами укладено додаткові угоди про надання траншів за договором кредиту: Додаткова угода № 1 від 27 серпня 2007 року про надання траншу в розмірі 10 тис грн., до якої долучено графік погашення кредиту саме за цією угодою № 1; додаткова угода № 2 від 31 серпня 2007 року про надання траншу в розмірі 5 тис грн., до якої долучено графік погашення саме за цією угодою № 2; додаткова угода № 3 від 7 серпня 2007 року, до якої долучено графік погашення кредиту за цією угодою № 3.

При перевірці справи встановлено, що у кредитному договорі та додаткових угодах до нього плата за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення визначена за формулою зі змінними величинами, а затверджений сторонами графік платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, не дає змогу зрозуміти, з якого розміру вираховується щомісячна плата за обслуговування кредиту на весь період дії договору.

Також матеріали справи містять квитанції до прибуткових касових ордерів про сплату ОСОБА_3 коштів на погашення кредитного договору (т.2 а.с.3-11).

01 квітня 2009 року ОСОБА_3 було повідомлено, що у зв'язку з порушенням графіку по поверненню кредиту та відсотків за договором нараховується відсоткова ставка в розмірі 94 % річних від суми несплаченого кредиту за кожен день просрочки (т.2 а.с.26), тобто відсотки за збільшеною відсотковою ставкою нараховувались з 27 серпня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2014 року відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості з ОСОБА_3, що утворилась станом на

06 грудня 2012 року, в розмірі 19345, 47 грн - тіло кредиту та

63 017, 75 грн. - заборгованість по відсоткам.

Звернувшись до суду з позовом, кредитна спілка уточнивши позовні вимоги, просила стягнути заборгованість в розмірі 19 345, 47 грн - тіло кредиту та 87 436, 38 грн. - заборгованість за відсотками станом на

06 червня 2014 року.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (правова позиція, викладені в поставної Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

З вказаного випливає, що проценти є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання стягнення сум є застосування ст. 625 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. (постанова Верховного Сужу України № 6-161цс12 від 16 січня 2013 року).

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ухвалюючи рішення, суди усупереч ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України наведеного не врахували, не перевірили період, за якій позивач розрахував заборгованість, не встановили строк, з якого кредитний договір є припиненим, не звернули увагу на те, що позов про стягнення відсотків в розмірі 94 % за кожен день прострочення подано за період, що утворився після закінчення строку дії кредитного договору - 36 місяців з дня його укладання, не уточнили позовні вимоги з огляду на те, що відповідач виконував обов'язок по поверненню кредиту, а позивачем здійснювалось нарахування процентів за цей період за підвищеною ставкою - 94 % річних, про що відповідача було повідомлено майже через рік після того, як позивач самостійно змінив розмір відсотків та не перевірили, чи можна назвати такі дії позивача чесної підприємницькою практикою по відношенню до відповідача як споживача кредитних послуг. Крім того, суди не врахували, що за невиконання порушення грошового зобов'язання після закінчення дії кредитного договору можливий іншій від відповідальності, зокрема передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України.

Суди не встановили повно, всебічно та обґрунтовано обставини справи, не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не надали належну оцінку наявним у справі доказам, тому рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року скасувати.

Справу за позовом кредитної спілки «Запоріжжя» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак