Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі: головуючого -судді Шульги О.М.

з секретарем Башинською Н.М.

за участю представника позивача Курилюк О.С.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Коростені цивільну справу за позовом Комунального виробничо житлово ремонтно-експлуатаційного підприємства №2 ( далі КВЖРЕП №2) до ОСОБА_2 про визнання втратившим право на житло, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що 23.08.2005 року, згідно рішення Коростенської міської ради, на баланс Коростенського КВЖРЕП №2 передано гуртожиток по АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований у кімнаті НОМЕР_1 вказаного гуртожитку, однак фактично в ньому тривалий час не проживає без поважних причин, що було виявлено в ході проведення перевірки паспортного режиму та зафіксовано актами від 10.01.2014 року, 02.06.2014 року та 01.12.2014 року. Рішенням суду просить визнати відповідача таким, що втратив право на житлове приміщення, а саме кімнату АДРЕСА_1 на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України.

В судовому засіданні представник позивача Курилюк О.С. позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Вказала, що перевіркою паспортного режиму було встановлено відсутність відповідача за місцем проживання протягом тривалого часу без поважних причин. Дана обставина стверджується актами складеними за участю коменданта гуртожитку, майстра КВЖРЕП №2, а також мешканцями сусідніх квартир. Зазначила, що у 2012 році була проведена переномерація кімнат, у зв"язку з чим кімнаті № НОМЕР_2 був наданий номер НОМЕР_1. Борг за комунальні послуги за відповідачем рахується в сумі 200 гривень. При цьому вказати конкретно шестимісячний період, в якій відповідач не проживав у спірному житловому приміщенні, не змогла.

Відповідач позовні вимоги не визнав і пояснив, що даний гуртожиток належав будівельно-монтажному управлінню в якому він тривалий час працював. Був заселений у даний гуртожиток на підставі рішення адміністрації вказаного управління. Протягом 20 років мешкає в даному гуртожитку та своєчасно сплачує комунальні послуги. Спочатку його кімната мала номер НОМЕР_2, а у 2012 році їй надано номер НОМЕР_1. Вказав, що певний період часу працював у Одеській області, тому залишав житлове приміщення на час роботи. Оскільки його трудова книжка на даний час перебуває в Управлінні Пенсійного фонду України не може надати її для огляду суду. Вважає вимоги безпідставними.

Свідок ОСОБА_3 показав, що двадцять років тому працював директором СМУ "Коростеньстрой". ОСОБА_2 працював у вказаному Управлінні і рішенням профкому йому було виділено 2 кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_4 показав, що він підтверджує факт роботи ОСОБА_2 в СМУ "Коростеньстрой". Також йому відомо про те, що ОСОБА_2 отримав житлове приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1.

З показань свідка ОСОБА_5 слідує, що він з 1996 року проживає по сусідству з ОСОБА_2 в гуртожитку по АДРЕСА_2. Стверджує той факт, що ОСОБА_2 постійно проживає в даному гуртожитку. Були випадки коли ОСОБА_2 виїзджав працювати в іншу область. При цьому зазначив, що випадків відсутності ОСОБА_2 за місцем проживання більше шести місяців без поважних причин не було.

Вислухавши пояснення сторін, свідків та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу користування житловим приміщенням кімнати АДРЕСА_1, які регулюються житловим законодавством. Даний гуртожиток перебуває у комунальній власності, його балансоутримувачем є позивач, а наймачем кімнати НОМЕР_1 є відповідач, який згідно даних паспорта НОМЕР_3, який був оглянутий в судовому засіданні, з 1.08.1996 року зареєстрований у вказаному житловому приміщенні.

Як підставу позовних вимог позивач зазначає ст.ст.71, 72 ЖК України.

Так, відповідно до вимог ст.ст.71,72 ЖК України, особа, може бути визнана втратившою право на користування жилим приміщення, якщо буде відсутньою в даному приміщенні без поважних причин протягом шести місяців.

Тимчасова відсутність особи за місцем проживання, яка викликана необхідністю працевлаштування в іншій місцевості, або умовами та характером роботи з метою забезпечення своєї життєдіяльності не може вважатися відсутністю без поважних причин, оскільки при цьому особа не втрачає інтерес до житлового приміщення, яке є постійним місцем її проживання.

З оглянутих в судовому засіданні квитанцій слідує, що ОСОБА_2 з 16.07.2010 року проводить оплату комунальних послуг. Представник позивача даний факт не спростував, зазначивши про те, що наявність боргу по сплаті комунальних послуг становить лише 200 гривень, який утворився за декілька останніх місяців, тобто вже після подання до суду даного позову.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Доводи позивача про те, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не користуються квартирою не знайшли свого підтвердження. Матеріали справи не містять даних про період відсутності ОСОБА_2 в житловому приміщенні з приводу якого порушено даний спір. В судовому засіданні представник позивача також не змогла вказати цей період, пославшись лише на дати актів від 10.01.2014 року , 02.06.2014 року та 01.12.2014 року. Однак, зміст даних актів також не містить зазначення періоду відсутності ОСОБА_2 в спірному житловому приміщенні.

Інших доказів, в розумінні ст.ст.57, 58 ЦПК України, на підставі яких можливо встановити наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують позовні вимоги та мають значення для вирішення порушеного спору , при розгляді справи не було здобуто.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Враховуючи, що позовні вимоги КВЖРЕП №2 належними та допустимими доказами необгрунтовані, тому підстав для їх задоволення не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 , 218 ЦПК України, ст.71, 72 ЖК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові Комунального виробничо житлово ремонтно-експлуатаційного підприємства №2 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право на житло відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд шляхом подачі протягом десяти днів апеляційної скарги.

Суддя :