Справа № 716/53/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2015 року Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого судді Угриновської Л.Я.

секретаря Кульки О.М.,

з участю сторін позивачки ОСОБА_1, представників позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 , представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа Заставнівська нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна подружжя, визнання права власності на частину спадкового майна, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та позов третьої особи ОСОБА_11 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_13, третя особа Заставнівська нотаріальна контора про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності на частину майна подружжя, про внесення змін до свідоцтв про право власності на спадщину,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати недійсною заяву, подану нею ( ОСОБА_1) 14.03. 2012 року до Заставнівської нотаріальної контори про відмову від спадщини та не бажання отримувати свідоцтво про право власності на 1/ 2 частини у спільному майні подружжя, де зазначено, що на виділ ? частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя вона не претендує. Крім цього позивачка просить визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_15 житловий будинок, загальною площею 1602 кв. м , житловою. 95,2 кв. м, гараж літ.«Б», літню кухню літ. «В», сарай літ. «Г», огорожу 1-2 , який розташований в с. Товтри Заставнівського району і на який видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30. 10. 2008 року на ім'я ОСОБА_15, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на ? вказаного будинку як на майно подружжя, визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті чоловіка, а саме на 1/10 частину вказаного житлового будинку із господарськими спорудами, а також внести відповідні зміни до свідоцтв про право на спадщину, виданих на ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_9. Крім цього просила стягнути судові витрати по сплаті судового збору. В мотивування заявлених вимог посилається на те, що із 25.11. 2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_15. ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер. Позивачка посилається на те, що за час шлюбу ними було побудовано житловий будинок в АДРЕСА_1. 03.10. 2008 року видано свідоцтво та право власності на ОСОБА_15. ІНФОРМАЦІЯ_2 від спільного проживання народився син ОСОБА_13. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_15. Позивачка посилається на те, що 11.10. 2013 року вона зверталась до Заставнівської нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на ? частину вказаного будинку як на частку в спільному сумісному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка. Постановою нотаріуса від 17.10. 2013 року їй відмовлено у вчиненні цих нотаріальних дій із-за того, що в матеріалах спадкової справи міститься її заява від 14.03. 2012 року, якою вона відмовилась від належної їй частки спадкового майна та зазначила, що на виділ ? частки в спільному майні подружжя не претендує та отримувати свідоцтво про право власності не бажає. Позивачка посилається в обґрунтування вимог щодо недійсності вказаної заяви на ту обставину, що остання написана нею під впливом тяжкої для неї обставини. Коли дитині виповнилось декілька місяців помер її чоловік. Через свій стан вона змушена була звертатись за медичною допомогою до лікаря психіатра, котрий виставив діагноз стійкий депресивний розлад на ґрунті стресової ситуації та призначив курс лікування, який вона проходила амбулаторно із листопада 2011 року до жовтня 2012 року. Позивачка посилається на те, що мати покійного чоловіка ОСОБА_8 запропонувала їй звернутись до сільської ради та написати заяву про відмову від спадщини після смерті чоловіка на її користь та зазначити , що на виділ частки в спільному сумісному майні подружжя вона не претендує. 14.03. 2012 року така заява була подана нею в сільській раді і завірена секретарем. Позивачка вважає вказану заяву недійсною, оскільки вона як правочин вчинена нею під впливом тяжкої обставини, смерті чоловіка ОСОБА_15. Після смерті чоловіка його мати прогнала її із будинку, вона із дитиною залишилась без житла та засобів до існування, внаслідок чого змушена була проживати у своїх знайомих. Від своєї частки у власності вона не відмовлялась, вважає, що нотаріус неправомірно включив її частку в спадкову масу після смерті ОСОБА_15.

Представник третьої особи ОСОБА_11 звернувся до суду із позовом в інтересах останньої до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,ОСОБА_13, в якому просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_11 житловий будинок із господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на ? частину цього будинку, як на майно бувшого подружжя, а також внести відповідні зміни до нотаріальних свідоцтв про право власності на спадщину після смерті ОСОБА_15, що видані на ОСОБА_8 та ОСОБА_9. В мотивування таких вимог посилається на те, що в травні 1994 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_15. було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двоє дітей, ОСОБА_9, 1995 року народження, ОСОБА_10, 1999 року народження. 18.02. 2005 року шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_11. було розірвано. Згідно рішення виконкому Товтрівської сільської ради від 12.07. 2002 року ОСОБА_15 надано дозвіл на будівництво нового будинку на місці старого на земельній ділянці 0,08 га в с.Товтри Заставнівського району. Представник позивачки посилається на те, що в грудні 2002 року обласна інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької області надала дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт із будівництва нового будинку на вказаній земельній ділянці. В липні 2003 року згідно рішення виконкому Товтрівської сільської ради Заставнівського району надано дозвіл на будівництво гаража, літньої кухні та хліва біля новозбудованого будинку. Представник ОСОБА_11. посилається на те, що вказаний будинок побудований у шлюбі, є спільною сумісною власністю останньої та ОСОБА_15, а тому за ОСОБА_11. слід визнати право власності на ? частину цього будинку, а ? частина будинку, як спадкове майно, повинна бути розділена між спадкоємцями, що прийняли спадщину, між матір'ю та трьома дітьми ОСОБА_15. Просить також внести зміни в нотаріальні свідоцтва про право власності на спадщину, видані ОСОБА_8 та ОСОБА_9. в частині розміру їх часток.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, її представники підтримали позовні вимоги, мотивувала їх вищенаведеним. Проти вимог третьої особи ОСОБА_11. заперечили. Зазначили, що оскільки за час перебування позивачки у шлюбі із ОСОБА_15 виникло право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, що було зареєстровано за ОСОБА_15, то діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, тобто вказаний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності позивачки та покійного ОСОБА_15 За час перебування ОСОБА_15 у шлюбі із ОСОБА_11. будинок не був завершений, тому третя особа не набула право власності на його частку. Позивачка ОСОБА_1 пояснила, що вона написала заяву до нотаріуса від.12.03. 2012 року під впливом тяжкої обставини, а саме смерті чоловіка. Від права власності на свою частку в житловому будинку вона не відмовлялась.

Представники ОСОБА_8 -ОСОБА_4, ОСОБА_5 не визнали позов ОСОБА_1, проти позову ОСОБА_11 не заперечують.

Представник ОСОБА_9, ОСОБА_10 -ОСОБА_7 проти вимог ОСОБА_1 заперечив, вимоги ОСОБА_11. визнав.

Представник третьої особи ОСОБА_11. -ОСОБА_6 підтримав заявлений позов, мотивував доводами, викладеними в позовній заяві, проти вимог ОСОБА_1 заперечив.

Судом встановлено, що предметом спору між сторонами є житловий будинок із господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 та питання щодо недійсності вчиненого особою правочину.

Встановлено, що в травні 1994року між ОСОБА_15 та ОСОБА_11., третьою особою, було зареєстровано шлюб. Від спільного проживання мають двоє дітей ОСОБА_9 1995 року народження, ОСОБА_10,1999 року народження.

Згідно рішення виконкому Товтрівської сільської ради Заставнівського району від 12.07. 2002 року № 7/272 ОСОБА_15 надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку на місці старого на земельній ділянці № 1077-68 площею 0,08 га у АДРЕСА_1. (а.с.85). Забудовником виготовлено генеральний план забудови (а.с.86), 24.11. 2002 року отримано дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт від Обласної інспекції державного архітектурного контролю. В липні 2003 року згідно рішення виконкому Товтрівської сільської ради надано дозвіл на будівництво гаража, літньої кухні та хліва біля новозбудованого будинку.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_15 та ОСОБА_11. був зведений житловий будинок, покрівля, будинок був обштукатурений зовні та всередині, встановлені вікна двері, влаштовані сходи, підведені газ, вода, електроенергія, стяжки під підлогу, частина оздоблювальних робіт. Вказане підтвердили свідки в судовому засіданні. Так, позивачка ОСОБА_1, допитана в судовому засіданні як свідок, зазначила, що коли вона уклала шлюб із ОСОБА_15 то проживали в житловому будинку батьків чоловіка. На той час новий житловий будинок по АДРЕСА_1 був зведений, накритий, поштукатурений, із всіма комунікаціями. ОСОБА_1 вказала, що під час її шлюбу із ОСОБА_15 були проведені частково оздоблювальні роботи: шпаклівка стін, купівля та встановлення обладнання для ванної кімнати, виготовлення вхідних дверей, встановлення підлоги. Крім цього були виготовлені вхідні сходи до будинку, підмостя, огорожа, поштукатурено господарські споруди. Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що вона в складі будівельної бригади свого чоловіка працювала на будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1. Вказала, що на час будівництва будинку ОСОБА_15 перебував у шлюбі із ОСОБА_11.. Свідок працювала, коли проводились внутрішні оздоблювальні роботи, фарбувала стіни, лакувала сходи, стелила ламінат. Свідок вказала, що в 2004 році будівництво будинку було фактично завершено. Свідок ОСОБА_19 вказав, що будівництво будинку проводилось, коли ОСОБА_15 перебував в шлюбі із першою дружиною. Свідок ОСОБА_20 пояснив, що в період 1995 року по 2005 рік ОСОБА_15 перебував у шлюбі із ОСОБА_11 і вели будівництво будинку. У 2006 році ОСОБА_15 одружився із ОСОБА_1 і в 2008 році здавали будинок в експлуатацію. Вказав, що час перебування ОСОБА_15 у шлюбі із ОСОБА_1 були встановлені сходи до будинку, плитка, підмостя огорожа.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Товтрівської сільської ради Заставнівського району від 23.09. 2008 року №9/78 ОСОБА_15 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого мана до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з часу державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна ) особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 04.10.1991 року «Про судову практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» (із змінами та доповненнями) право власності на житловий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній і прийнятий в експлуатацію, виникає із часу його реєстрації у виконкомі. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом житлового будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Відповідно до висновків ВСУ, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень від 01.02.2014 року належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок оформлено за ОСОБА_15 на час перебування в шлюбі із ОСОБА_1. На час перебування ОСОБА_15 у шлюбі із ОСОБА_11. будинок по АДРЕСА_1 не був зданий в експлуатацію, право власності не було оформлено. На час розірвання шлюбу в травні 2004 році ОСОБА_11. на частку в майні подружжя не претендувала, питання щодо визнання права власності на частку в незавершеному будівництві не ставила і не ставить. Із її заяви, долученої до матеріалів цивільної справи вбачається, що остання претензій матеріального характеру до ОСОБА_15 не має. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_11. необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_15 помер. Внаслідок його смерті відповідно до ст.1220 ЦК відкрилась спадщина на житловий будинок із надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1216 спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини із умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за законом або за заповітом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. Заяву про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Судом встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_15 є його дружина ОСОБА_1, мати ОСОБА_8, та троє дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_13.

В спадковій справі №66/2012 до майна померлого ОСОБА_15 міститься заява від ОСОБА_1 від 14.03. 2012 року, адресована Заставнівській державній нотаріальній конторі, в якій остання повідомляє, що помер її чоловік ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 і вона відмовляється від прийняття спадщини належної їй частки спадкового майна на користь матері покійного чоловіка ОСОБА_8. Крім цього у вказаній заяві зазначено, що їй роз'яснено зміст ст.60-65, 69, 70,71 СК України та ст. ст.368,370,372 ЦК України. Заявник ОСОБА_1 вказує, що вона не бажає отримувати свідоцтво про право власності на ? частку в спільному сумісному майні подружжя і на виділ ? частки майна, що є в спільній сумісній власності подружжя не претендує. Підпис ОСОБА_1 на заяві посвідчений секретарем виконкому сільської ради, особа встановлена, дієздатність перевірена, при цьому роз'яснено що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття.

В послідуючому, 11.10. 2013 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою, в якій зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_15 і просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, а також зазначає, що на виділ ? частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя вона претендує і просить видати їй свідоцтво про право власності на ? частку в спільному сумісному майні подружжя. Постановою нотаріуса їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Відмова нотаріуса мотивована тим, що ОСОБА_1 14.03.2012 року подала нотаріусу заяву, в якій відмовилась від прийняття належної їй частки спадкового майна, а також вказала, що на виділ ? частки в спільній сумісній власності подружжя не претендує і отримувати свідоцтво не бажає. Зазначену постанову в частині відмови нотаріуса видати свідоцтво про право власності позивачка ОСОБА_1 оскаржувала до суду. Рішенням Заставнівського районного суду від 22.07. 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області рішення суду і інстанції залишено без змін.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав неодноразово зверталась до суду із позовними заявами, предметом спору в яких була написана нею заява від 14.03. 2012 року. Так, в позовній заяві до суду від 22.10.2013 року вона просила подану нею заяву вважати недійсною та відкликаною, посилаючись на те, що вона відмовилась від спадщини під впливом помилки, а причину відмови від частки в спільному майні подружжя зазначає як необережність. Аналогічні підстави позову про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначала і в позовній заяві від 16.09. 2013 року. В апеляційній скарзі на рішення Заставнівського районного суду 22.07 2014 року по справі щодо визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 зазначає, що вона дійсно у своїй заяві відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на частку в майні подружжя по незалежних від неї об'єктивних причинах, проте від своєї власності не відмовлялась.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією чи кількома особами. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання наслідків. Ст.204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подають сторони та інші особи. При цьому суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснити сторонам їх права та обв'язки, попередити про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти їх здійсненню. Якщо у осіб є складнощі щодо отримання доказів, суд зобов'язаний за клопотанням сторони витребувати ці докази.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11. 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що укладаються під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це робити через тяжкі обставини. На думку Верховного Суду України тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти правочин.

Згідно ст. 233 ЦК України для визнання такого правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. При розгляді справ зазначеної категорії необхідно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого помешкання в разі відчуження житла, а також врахувати їх вплив на формування волевиявлення сторін.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатись судом з врахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі на зазначених умовах не уклав би правочин.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_1 посилалась, що після смерті чоловіка ОСОБА_15 вона перебувала тривалий час в стані депресії, внаслідок чого змушена була проходити лікування. Вказала, що при написанні заяви вона не розуміла, що вчиняє, хоча питання про недійсність правочину, скоєного особою, що не розуміє своїх дій не заявляє, такий факт не доводить. Крім того, позивачка вказала, що вона не розуміла змісту написаної нею заяви, вважала, що вона буде діяти деякий час, хоча одночасно визнала, що секретарем їй було роз'яснено наслідки написання заяви. Заяву до нотаріуса її просила написати мати покійного чоловіка.

У виписці із амбулаторної карти ОСОБА_1 № 125, виданій в травні 2014 року, яку позивачка представила суду в обґрунтування своїх вимог, зазначено, що остання захворіла на стійкий депресивний розлад на ґрунті стресової ситуації і в період із 17.11.2011 року по 10.10.2012 року відвідувала лікаря психіатра. Оглянути амбулаторну карту хворої суд не мав можливості через її відсутність в медичному закладі та непредставлення самою стороною. Суд вважає, що посилаючись на стан депресії під час написання заяви ( як на хворобу), позивачка мала б довести суду, що вона змушена була вчинити даний правочин, щоб усунути чи зменшити цю обставину, що в разі відсутності такої обставини, вона б не вчинила правочин взагалі. Зазначених обставин позивачкою ОСОБА_1 суду не доведено.

Із досліджених в судовому засіданні договору позики грошей від 03.11. 2008 року, укладеного між ОСОБА_21 та ОСОБА_15, нотаріально-посвідченого договору іпотеки житлового будинку від 03.11.2008 року , розписки позикодавця ОСОБА_21 про повернення позики і відсутності претензій від 11.07. 2012 року вбачається, що до смерті сім'я покійного ОСОБА_15 мала боргові зобов'язання, які були погашені після смерті ОСОБА_15 його матір'ю ОСОБА_8.

Посилання позивачки ОСОБА_1 в обґрунтування тяжких обставин на те, що після смерті чоловіка його мати вигнала її із будинку і вона залишилась із дитиною без житла є безпідставним. При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_2 остання не довела суду той факт, що вона із поважних причин не проживала в цьому будинку, що їй здійснювались перешкоди для проживання там чи в новозбудованому будинку. До винесення судового рішення добровільно знялась із реєстраційного обліку, на майно не претендувала.

Наслідком укладення ОСОБА_1 одностороннього правочину є відмова від прийняття своєї частки в спадщині після смерті чоловіка на користь іншого спадкоємця померлого ОСОБА_15, ОСОБА_8, відмова від отримання свідоцтва про право власності на частку в майні подружжя. Спадщина малолітнім сином позивачки після смерті батька прийнята і його спадкові права не порушені. Відповідно до ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Таким правом позивачка не скористалась в межах строку, встановленого законом.

Враховуючи наведене, встановлені судом обставини справи щодо набуття права власності на спірний житловий будинок, суд вважає, що в судовому засіданні позивачкою не доведено тяжкі обставини під впливом яких було вчинено правочин, що його позивачка просить визнати недійсним та в чому вкрай невигідні умови здійсненого правочину, тобто його кабальність.

Розділ 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, що затверджені Мінюстом регулює видачу свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя. У різі смерті одного із подружжя нотаріус видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім'я того з подружжя, який помер. При оформленні спадщини за законом чи за заповітом нотаріус повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той із подружжя, який пережив, і який має право на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Нотаріус роз'яснює такій особі її право на подання заяви про видачу свідоцтва та порядок його видачі. Одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Враховуючи, що право власності на житловий будинок зареєстровано за померлим ОСОБА_15, ОСОБА_1 відмовилась отримувати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, а після спливу встановленого шести місячного строку для прийняття чи відмови від прийняття спадщини, нотаріус не має права затримувати оформлення спадщини, видачу свідоцтв про право власності на спадщину, суд вважає, що нотаріусом вірно визначено спадкову масу майна, яке має бути поділено між спадкоємцями, що прийняли спадщину. Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що нотаріус безпідставно включила в спадкову масу майна належну їй частку в спільному майні подружжя є безпідставним, оскільки у визначеному порядку оформлення спадщини нотаріусом питання щодо видачі свідоцтва про право на частку в майні подружжя передує вирішенню питання оформлення спадщини.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 є необґрунтовані і в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. 202, 203, 204, 233, 368,370, 372, 1216,1220,1268,1270 ЦК України, ст.ст. 60-65, 69,70,71 СК України, ст.ст. 60,61, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа Заставнівська нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, про визнання права на частину майна подружжя, визнання права на частину спадкового майна, внесення змін до нотаріальних свідоцтв про право на спадщину відмовити.

В позові третьої особи ОСОБА_11 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_13, третя особа Заставнівська нотаріальна контора про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності на частину майна подружжя, про внесення змін до свідоцтв про право власності на спадщину відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернівецької області через районний суд протягом 10 днів з часу проголошення.

Суддя