пр.№ 2/464/191/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.08.2015 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Борачка М.В.

при секретарі Гаврилишин О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1, треті особи ЛКП «Житловик-С», ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою №310 по АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за даною адресою. В обгрунтування позовних вимог покликаєтьсят на те, що на обслуговуванні ЛКП «Новий Львів» знаходиться будинок АДРЕСА_1. Даному будинку наданий статус житлового на підставі рішення виконкому Львівської міської ради від 09.03.2007р. №139. Ухвалою Львівської міської ради від 29.03.2007р. №721 даний будинок прийнятий у власність територіальної громади м. Львова. У зв'язку із передачею будинку у власність територіальної громади міста, була створена комісія для вирішення проблемних питань у будинку АДРЕСА_1 на підставі розпорядження міського голови №270 від 26.06.2007р. ЛКП «Новий Львів» за ініціативною групою мешканців вказаного будинку проведено обстеження помешкань будинку, внаслідок чого встановлено, що відповідач, який з 10.01.1983р. зареєстрований у квартирі №310 даного будинку, не проживає за вказаною адресою більше шісти місяців, що підтверджується актами комісії від 28.07.2009 р. та 19.03.2010 р.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснила, що в 2007 році будинок передано у власність територіальної громади. Свідоцтво про право власності зареєстровано за Львівською міською радою. Так, як відповідач відсутній за вказаною адресою більше шести місяців без поважних причин, вважає, що він втратив право користування жилим приміщенням та просить позов задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили. Пояснили, що відповідач вселений в спірне помешкання на законних підставах, оскільки був працівником ВО «Полярон». Жив в спірній кімнаті з 1983 до 2003 року. На початку квітня 2003 року працівники Личаківського ВДВС ЛМУЮ зламали замки, проникли в кімнату №310 та зайняли її, а його речі викинули в іншу кімнату №316, в якій не було замків та в яку в подальшому поселилась інша людина, а його речі винесли. 07.04.2003р. в нього відбулась розмова з керівником Личаківського ВДВС ОСОБА_3, під час якої останній звернувся до нього з вимогою про звільнення оспорюваного житла. З весни 2003 року проживає з батьками в Чернівецькій області. Його батьки не є інвалідами, однак потребували догляду і він як єдиний син змушений був за ними доглядати. Його батько з 2006 року не міг самостійно ходити, а у 2010 році помер. В оспорюваному приміщенні з 2003 року не проживає та не платить комунальні послуги. Працівники Личаківського ВДВС займали житлові приміщення по АДРЕСА_1 до 2005 року. З заявою про вчинення неправомірних дій щодо захоплення кімнати №310 звернувся в правоохоронні органи лише в 2012 році, оскільки боявся розправи зі сторони працівників Личаківського ВДВС. Керівництво ВО «Полярон» також не повідомляв про чинення йому перешкод в користуванні кімнатою. Поважними причинами його відсутності в оспорюваній кімнаті вважає незаконне позбавлення житла працівниками Личаківського ВДВС та догляд за хворими батьками. Просять в позові відмовити.

Представник третьої особи ЛКП «Житловик - С» позов підтримав, дав пояснення аналогічні його змісту, просить такий задоволити.

Третя особа ОСОБА_2 позов підтримала, просить такий задоволити, та додатково пояснила, що вона є власником квартиру №27 (раніше кімната №310) по АДРЕСА_1 яку придбала на законних підставах в 2013 році у ОСОБА_4, який раніше здійснив її приватизацію.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, третіх осіб, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 10.01.1983 р. зареєстрований в кімнаті №310 по АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконкому Львівської міської ради №139 від 09 березня 2007 року гуртожитку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку (т.1 а.с.10).

Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року №721 вказаний будинок прийнятий у власність територіальної громади м. Львова (т.1 а.с.8).

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Факт відсутності відповідача у спірному житлі понад 6 місяців стверджується актами від 28.07.2009р. та 19.03.2010 р., складеними мешканцями будинку по АДРЕСА_1 та ЛКП «Новий Львів». Крім цього, даний факт не оспорюється відповідачем, який в судовому засіданні пояснив, що не проживає в кімнаті №310 з 2003 року по даний час.

Як зазначено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як на поважну підставу відсутності понад встановлені строки в спірному житлі відповідач посилається на те, що він:

1.незаконно позбавлений житла працівниками Личаківського ВДВС;

2.здійснював догляд за хворими батьками.

Однак суд не вбачає підстав для визнання поважних причин відсутності відповідача в спірному приміщенні понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки, враховуючи наступне.

Як вбачається з показів свідків ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 останні в 2003 році працювали в Личаківському ВДВС ЛМУЮ та спільно з іншими працівниками Личаківського ВДВС займали кілька кімнат, які були вільними на 3 поверсі будинку по АДРЕСА_1. Крім цього, свідок ОСОБА_3, який в 2003 році працював на посаді начальника Личаківського ВДВС ЛМУЮ, додатково пояснив, що дані кімнати відділ державної виконавчої служби займав близько двох років.

Листом №26514/0/1-14/09-15 від 28.08.2014 р. (т.1 а.с.200) Головне управління юстиції у Львівській області повідомляє відповідача про те, що встановити підстави зайняття Личаківським відділом ДВС кімнати №310 по АДРЕСА_1 не виявляється можливим.

Позивач посилаючись на відсутність відповідача в спірному житлі протягом шести місяців, зазначає, що ОСОБА_1 не проживає в кімнаті №310 з 28.07.2009 р.

Як вбачається з пояснень відповідача, останній стверджує, що житлові приміщення по АДРЕСА_1 були зайняті працівниками Личаківського ВДВС в період з 2003 до 2005 року. Проте, доказів того, що відповідачу чинились будь-які перешкоди в користуванні спірним житлом після 2005 року відповідачем не надано, а тому його посилання на незаконне позбавлення житла працівниками Личаківського ВДВС є безпідставними.

Крім цього, суд звертає увагу також на те, що відповідач з приводу чинення йому перешкод в користуванні житлом не звертався ні в правоохоронні органи, ні до власника будинку АДРЕСА_1 а звернувся з заявою в міліцію лише в 2012 р., тобто після звернення позивача з даним позовом в суд. Пояснення відповідача з цього приводу про те, що він близько 9 років не звертався в правоохоронні органи, оскільки «отримав шок» і «боявся розправи зі сторони працівників Личаківського ВДВС» суд оцінює критично та вважає надуманими.

З приводу посилання відповідача на те, що він з 2003 р. здійснював догляд за хворими батьками суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до довідок Глибоцької селищної ради №5103 від 10.12.2012 р. (т.1 а.с.48), №330 від 21.01.2015 р. (т.1 а.с.202), ОСОБА_1 з 2003 року проживає на території АДРЕСА_2 разом з матір'ю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, допомагаючи їй по господарству та доглядаючи за нею; постійно доглядав за батьком ОСОБА_8, який помер в червні 2010 р.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Разом з тим, дані довідки не є допустимим доказом того, що батьки відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є такими, що потребують стороннього догляду.

Згідно з висновком лікарсько-консультаційної комісії Глибоцької районної поліклініки №633 від 27.03.2015 р. (т.2 а.с.10) ОСОБА_7 потребує стороннього догляду. Знаходиться на «Д» обліку в Глибоцькій ЦРКЛ з 2000 р.

Надаючи оцінку даному документу, суд звертає увагу на те, що висновок ЛКК №633 підтверджує те, що мати відповідача потребує стороннього догляду станом на момент видачі даного висновку (27.03.2015 р.), однак жодним чином не підтверджує того, що ОСОБА_7 потребувала стороннього догляду до часу звернення позивача з даним позовом до суду (06.05.2010 р.). Факт перебування ОСОБА_7 на «Д» обліку з 2000 р. також не підтверджує того, що ОСОБА_7 потребувала стороннього догляду протягом цього періоду.

Сам факт допомоги по господарству та догляду відповідачем за батьками похилого віку, без допустимих доказів того, що батьки потребували стороннього догляду, не може свідчити про поважність причин відсутності в оспорюваному житлі, а свідчить лише про належне виконання відповідачем обов'язку піклуватись про батьків передбаченого ст.172 СК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 втратив інтерес до оспорюваного житла та був відсутній в кімнаті №310 по АДРЕСА_1 понад шість місяців без поважних причин, а тому позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставними та підлягають задоволенню.

Позовна вимога щодо зняття з реєстраційного обліку є такою, що не підлягає задоволенню, так як правовим наслідком визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням є зняття такої з реєстраційного обліку у вказаному приміщенні відповідними державними органами та враховуючи те, що рішення суду є обов'язком для виконання, в задоволенні такої слід відмовити.

Посилання представника відповідача на те, що на даний час власником оспорюваного приміщення є ОСОБА_2, а тому Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради не є належним позивачем по даній справі не заслуговують на увагу, оскільки як на час звернення позивача з позовом до суду, так і на даний час власником будинку АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Львова, а сам факт реєстрації позивача в кімнаті №310, якій відповідно до розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради№41 від 05.02.2009 р. (т.2. а.с.11) присвоєно квартирний номер 27, порушує права позивача.

На підставі ст.ст.71, 72 ЖК України та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212, 215, 224-226 ЦПК України, с у д, -

в и р і ш и в:

Позов Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1, треті особи ЛКП «Житловик-С», ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволити частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою №310 по АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 37 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись через п'ять днів.

Головуючий Борачок М.В.