Провадження №2/761/975/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просив суд стягнути з солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики в сумі основного боргу - 60 000,00 грн., 25% річних від суми позики за період з 01.11.2013 року по 07.10.2014 року - 14 136,99 грн., інфляційні втрати в сумі - 7740,99 грн., а також понесені судові витрати.

В судовому засіданні 20.01.2015 року позивач збільшив свої позовні вимоги в частині стягнення 25% річних від суми позики за період з 01.11.2013 року по 20.01.2015 року - 20 015,79 грн., інфляційні втрати в сумі - 14 094 грн.

Також, представник позивача в судовому засіданні 20.01.2015 року у зв"язку з частковою сплатою відповідачем боргу в розмірі - 2000 грн., зменшила вимоги на цю суму щодо стягнення 25 % річних від суми позики за користування грошима, яка становить - 18 051,79 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25.12.2011 року позивач передав відповідачу ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти в сумі - 60 000 грн. для розвитку його власного бізнесу строком на 12 місяців зі сплатою 25% річних за їх користування, що підтверджується виданою відповідачем розпискою. Також, згідно вказаної розписки відповідач ОСОБА_3 поручилась перед позивачем за виконання ОСОБА_2 зобов"язань щодо повернення вказаних грошових коштів та сплати відсотків. Вказана розписка прирівнюється до договору поруки, тому наявні підстави для стягнення коштів і з ОСОБА_3

Отримані грошові кошти ОСОБА_2 у встановлений у строк до 25.12.2012 року не повернув, тому позивач направив йому та поручителю ОСОБА_3 письмові вимоги щодо повернення вказаних коштів. Між тим, відповідачами заборгованість за основним боргом та відсотками погашена повністю не була, кошти не повернуто, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст.554, 625, 1046, 1050 ЦК України наявні підстави для звернення до суду за захистом свого порушеного права та стягнення з відповідачів у солідарному порядку основного боргу, 25% річних та інфляційних втрат.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги із остаточною редакцію станом на 20.01.2015 року підтримали повністю та просили позов задовольнити, посилаючись на те, що вказані грошові кошти були передані позивачем задовго до 2011 року, але у встановлений усною домовленістю термін повернуті не були, тому було отримано у відповідачів розписку від 25.12.2011 року із продовженням строку повернення коштів. Просили суд позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів кошти основного боргу в розмірі - 60 000,00 грн., 25% річних від суми позики за період з 01.11.2013 року по 20.01.2015 року - 18 015,79 грн., інфляційні втрати в сумі - 14 094 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав факт написання і складання ним боргової розписки від 25.12.2011 року. Позовні вимоги визнав частково в частині обов"язку повернення отриманих у борг грошових коштів в сумі - 60 000 грн., а решту заборгованості заперечував, оскільки 25% річних на суму боргу він сплати по зазначений у розписці термін - до 25.12.2012 року, а інші суми нараховані невірно. Вважав за можливе позов задовольнити частково.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги також визнала частково та підтвердила обставини підписання та її обізнаності у складанні тексту розписки від 25.11.2012 року про отримання у борг ОСОБА_2 грошових коштів від позивача. Зазначила про те, що на той час вона із відповідачем проживали спільно і тому вона поручилась за виконання ним зобов"язання згідно цією розписки перед позивачем. Вважала за можливе також позов задовольнити частково в сумі основного боргу.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 25.12.2011 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі - 60 000 грн. із терміном повернення до 25.12.2012 року, про що відповідачем ОСОБА_2 було складено відповідну розписку.

Вказані обставини не заперечуються та визнаються сторонами в судовому засіданні, а отже у відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Крім того, вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно даної розписки, позичальник ОСОБА_2 зобов'язався повернути суму позики не пізніше 25.12.2012 року.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однак, в порушення умов даного Договору позики, тобто у визначений у розписці строк до 25.12.2012 року, взятих на себе зобов'язань, відповідач ОСОБА_2 не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти.

Позивачем направлялась на адресу відповідача вимога щодо погашення заборгованості у визначеному розмірі, але залишилась ним поза увагою.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 в односторонньому порядку порушив свої зобов'язання та не повернув позивачу отримані грошові кошти в розмірі - 60 000 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з нього суму боргу (суму позики) у повному обсязі, відповідно до вимог ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З вищевикладеного вбачається, що у разі, коли сторони визначили суму відсотків за користування позикою та строк дії договору, то вказана сума відсотків нараховується за весь час дії договору, тобто до встановленого строку повернення суми позики, який визначено в самому Договорі позики (письмовій розписці).

Як вбачаться із позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідачів суму відсотків за користування позикою в розмірі 25% річних за період з 01.11.2013 року по 20.01.2015 року. Однак, відповідно до Договору позики (розписки), строк його дії (строк користування позикою) було вставлено з 01.12.2011 р. до 01.12.2012 р. включно. При цьому, самим позивачем у таблиці розрахунків до позову та в судовому засіданні підтверджено, що за цей період позивач 25% річних за користування коштами сплатив в повному обсязі.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення нарахованих позивачем 25% річних на суму боргу за період з 01.11.2013 року по 20.01.2015 року в сумі - 20015,79 грн., оскільки строк дії договору позики (розписки) на цей період не поширювався, а тому підстави для їх нарахування за визначений період відсутні. Відтак, в цій частині позов слід залишити без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Стаття 625 ЦК України передбачає що, боржник який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором чи законом.

Позивачем було надано розрахунок інфляційних втрат за період прострочення відповідачем ОСОБА_2 суми позики в розмірі - 60 000 грн. за період з 01.11.2013 року до 20.01.2015 року включно, яка відповідно становить - 14 094,00 грн.

Вказані розрахунки позивача перевірені судом та є такими, що обраховані вірно із застосуванням відповідних коєфіціентів інфляції.

Як вбачається із Договору позики (розписки) від 25.12.2011 року, відповідач ОСОБА_2 зобов'язався повернути суму позики 25.12.2012 року, а тому відповідно, у разі неповернення ним суми боргу саме 25.12.2012 року, починаючи з 26.12.2012 року позичальник ОСОБА_2 є таким, що прострочив виконання зобов'язання, у зв'язку із чим, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, саме з 26.12.2012 року позивач має право на нарахування штрафних санкції у вигляді інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов'язання (повернення боргу) до повного виконання ним даного зобов'язання (або дати, зазначеної стягувачем у його позові).

У зв'язку із цим, обґрунтованими є наведені позивачем підстави для стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суми інфляційних втрат за визначений у позові період з 01.11.2013 року по 20.01.2015 року, що відповідно становить - 14 094,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача надала суду заяву про зменшення позовних на суму - 2000 грн. з врахуванням їх сплати відповідачем на користь позивача напередодні судового засідання. Вказану суму було відраховано із розрахованої позивачем суми 25% річних (20 015,79 - 2000 = 18 015,79 грн.), але як зазначено вище, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення усіх нарахованих сум - 25% річних були залишені без задоволення, а відтак сплачену відповідачем суму в 2000 грн. слід відрахувати з суми інфляційних втрат, що підлягають стягнення з відповідачів в розмірі - 12 094, 00 грн. (14094,00 - 2000).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 визнала факт підпису нею розписки від 25.12.2011 року та підтвердила про виконання свого обов"язку нести солідарну відповідальність перед позичальником ОСОБА_1 за несвоєчасне повернення суми позики відповідачем ОСОБА_2, отриманої на підставі Договору позики (розписки) від 25.12.2011 року.

За вказаних обставин, за свою природою вказані умови розписки-договору є договором поруки.

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що сума позики та нараховані інфляційні втрати, які мають бути стягнуті з відповідача ОСОБА_2, також підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідача ОСОБА_3

Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача та відповідно стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розписки) в розмірі - 60 000 грн. та інфляційні нарахування в розмірі - 12 094 грн.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі - 720,94 грн., які підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. 202, 207, 525, 526, 530, 553, 554, 612, 625, 1046, 1048-1050 ЦК України, ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті основного боргу в розмірі - 60 000 грн.; інфляційні втрати в розмірі - 12 094, 00 грн. та судовий збір в розмірі - 720 грн. 94 коп., а всього в розмірі - 72 814 (сімдесят дві тисячі вісімсот чотирнадцять) гривень 94 коп.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: