Справа № 459/3653/13 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/7439/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2015 рокувідмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт не погоджується з висновком судово-медичної експертизи, що був взятий до уваги судом першої інстанції при вирішенні спору, та вважає, що такий висновок суперечить матеріалам справи, а тому необхідно було провести повторну судово-медичну експертизу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, правовою підставою якого вказала ст.ст.32, 56, 62 Конституції України, ст.ст. 23, 1166 ч.1, 1167 ЦК України.

Вiдповiдно до ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням вiдповiдних соціально-економічних, медико-санітарних i оздоровчо-профiлактичних програм.

Держава створює умови для ефективного i доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних i комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безкоштовно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів ycix форм власності.

Згідно ст.ст. 6, 42, 78, 80 Основ законодавства України про охорону здоров'я, кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає кваліфіковану медико-санітарну допомогу. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов'язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров'ю пацієнта. Медичні працівники зобов'язані сприяти охороні та зміцненню здоров'я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, надавати своєчасну та кваліфіковану медичну і лікарську допомогу. Особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров'я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 14.05.2013 року позивач звернулася до ОСОБА_3 як лікаря-стоматолога зі скаргами на зубний біль. Визначивши діагноз «гострий фіброзний пульпіт 6-го лівого верхнього зуба», відповідач провів лікування цього зуба з пломбуванням каналів та встановив постійну фотополімерну пломбу.

17.05.2013 року позивач повторно звернулася до відповідача зі скаргами на зубний біль та набряк щоки, унаслідок чого відповідачем призначено позивачеві лікування та повідомлено про необхідність прибуття до нього 20.05.2013 року.

За результатами звернення позивача 20.05.2013 року у щелепно-лицеву хірургію Львівської обласної клінічної лікарні їй виставлено діагноз «одонтогенний абсцес крилопіднебінної ямки зліва», здійснено розкриття абсцесу і призначено лікування. У зв'язку з цим позивач з 20.05.2013 року по 27.05.2013 року була тимчасово непрацездатною.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №133 від 26.06.2015 року діагноз, встановлений стоматологом ОСОБА_3 14.05.2013 року ОСОБА_2, відповідав стану хворого зуба на верхній щелепі зліва (7-ий зуб, а не 6-ий, як про це помилково вказано у медичних документах з поліклініки і стаціонару) на той період часу й лікування цього зуба відповідало встановленому діагнозу, але в лікувальному процесі були виявлені деякі недоліки: не бажано було встановлювати пломбу із фотополімерного матеріалу відразу після лікування і пломбування кореневих каналів, так як термін застигання пасти, введеної в кореневі канали, становить 28 годин; при наявності в зубі глибокої каріозної порожнини і для уточнення його локалізації у «зубній формулі» необхідно було призначити рентгенологічне обстеження хворого зуба до початку лікування; не було призначено рентгенологічне обстеження і після пломбування зуба з метою дослідження якості обтурації кореневих каналів. Згідно наданої ксерокопії побільшеної рентгенограми 3-х зубів, канали 7-го зуба, зображеного на ній, після проведеного лікування запломбовані належним чином, тобто до верхівок і хворобливих змін біля верхівок цього зуба на рентгенограмі не виявлено. Однозначної відповіді про те, що стало чи могло стати причиною виникнення одонтогенного абсцесу крилопіднебінної ямки зліва в позивача, що мало місце в травні 2013 року, та чи могло бути причиною його виникнення неналежно проведене лікування зуба ОСОБА_2, яке проводилось 14.05.2013 року, комісія не може дати, але не виключено, що причиною виникнення у ОСОБА_2 одонтогенного абсцесу міг бути каріозний процес у 7-му верхньому лівому зубі ще до початку його лікування в поліклінічних умовах, так як після пломбування каналів цього зуба запальних та деструктивних змін в ділянці верхівок його коренів рентгенологічно не встановлено.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1ст.1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду .

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», додаткові витрати потерпілих, підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст.1195 ЦК. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Вiдповiдно до загальних підстав вiдповiдальностi за завдану майнову та моральну шкоду, передбачених ст. 1166, 1167 ЦК України, заподіяна шкода відшкодовується особою за наявності її вини.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями), у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які вона покликалась як на правову підставу своїх вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, не здобуто доказів підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наслідком у вигляді виставленого позивачу діагнозу: «одонтогенний абсцес крилопіднебінної ямки зліва».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Неспроможними, на думку судової колегії, є і доводи апелянта у тій частині, що необхідно було провести повторну судово-медичну експертизу, так як висновок судово-медичної експертизи суперечить матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: