Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», подану представником ОСОБА_6, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося в суд із указаним позовом, посилаючись на те, що 21 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 77.1/АА-560.07.2, відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 30 тис. доларів США з процентною ставкою 12,5% річних терміном по 21 серпня 2014 року включно.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 21 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_4

У зв'язку з недотриманням ОСОБА_4 умов кредитного договору станом на 4 липня 2013 року загальна заборгованість відповідачів перед банком складає 31 487, 08 доларів США та 112 617, 14 грн. (пеня та 3% річних), яку банк просив стягнути.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31 487,08 доларів США та 46 882,77 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2015року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 26 927,76 доларів США та 152 469,62 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Родовід Банк» - Федорова С.В. просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, тому сума заборгованості підлягає стягнення з відповідача та поручителя з застосуванню до даних правовідносин строків позовної давності в межах трьох років щодо прострочення кредиту, прострочених процентів, 3 % річних та в межах одного року щодо стягнення пені по прострочення кредиту, пені за прострочення сплати процентів.

Судом встановлено, що відповідач в супереч умов вищевказаного кредитного договору, з грудня 2009 року перестав сплачувати кошти, внаслідок чого станом на 08 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором № 77.1/АА-560.07.2 від 21 серпня 2007 року в розмірі 34546,54 дол. США та 323 782,47 грн (т. 1, а.с. 164 - 165).

У п. 1.1 договори поруки від 21 серпня 2007 року зазначено, що поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником (т. 1, а. с. 14).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_4 щомісячні платежі в розмірі 357 дол США за кредитним договором перестала сплачувати в грудні 2009 року (т. 2, а. с. 48), а Банк звернувся з відповідним позовом у жовтні 2013 року.

18 листопада 2014 року ОСОБА_5 була подана в судовому засіданні заява про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14).

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з урахуванням загального та спеціального строків позовної давності, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332 <nau://ukr/1618-15|st332>, 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», подану представником Федоровою Світланою Вадимівною, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко