Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 27 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідачці був наданий кредит в сумі 1 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_4 погодилася з умовами надання банківських послуг. Банк повністю та в строки виконав зобов'язання по даному договору.

Однак позичальник не виконує вимоги кредитного договору щодо поверненнч коштів, у зв'язку з чим станом 29 березня 2013 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 42 881 грн 99 коп, у тому числі 9 651,07 грн заборгованість за кредитом, 30712,73 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн штраф (фіксована частина), 2 018,19 грн штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з ОСОБА_4

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 лютого 2014 року, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 42 881,99 грн, судові витрати в сумі 428,82 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 лютого 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 березня 2006 року в розмірі 23 227,93 грн, судові витрати в розмірі 232,28 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 27 березня 2006 року ОСОБА_4 отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у сумі 1 000 грн на кредитну картку, строк дії якої становив до лютого 2010 року. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань по поверненню кредитних коштів утворилася заборгованість, яку слід стягнути в межах трирічного строку у період з 29 травня 2010 року по 29 березня 2013 року (момент звернення банку до суду з позовом) в сумі 23 227,93 грн.

Судом встановлено, що 27 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 1000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном звернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки встановлено у два роки.

Відповідно до п.п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Відповідно до статті 256 ЦК України <nau://ukr/435-15|st256> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України <nau://ukr/435-15|st267>).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України <nau://ukr/435-15|st257>).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України <nau://ukr/435-15|st258> передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України <nau://ukr/435-15|st253> перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261>).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України <nau://ukr/435-15|st266> зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки строк дії картки закінчився 27 березня 2008 року, останній платіж по погашенню кредиту ОСОБА_4 здійснила 16 липня 2008 року, а з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише 29 травня 2013 року, тому дійшов правильного висновку по відмову в задоволенні позовних вимог по причині пропуску банком позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_4 у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 <nau://ukr/1618-15|st332> ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Шулікою Аліною Володимирівною, відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко