У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І., Хопти С.Ф.
Черненко В.А.Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 березня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (позичальники) уклали з ОСОБА_9 (позикодавець) договір позики, згідно з яким позичальники взяли у борг валютні цінності на суму 27 200 дол. США, які зобов'язалися повернути у строки та у порядку, визначеному у п. 1 вказаного договору. З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань 26 березня 2010 року позичальники уклали з позикодавцем договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого у разі невиконання відповідачами їх зобов'язань за договором позики передбачено вчинення виконавчого напису про перехід до позикодавця права власності на належну позичальникам квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

ОСОБА_6 звернувся до позикодавця ОСОБА_9 з пропозицією виконати перед ним зобов'язання відповідачів за договором позики від 26 березня 2010 року. Як вказано у позові, оскільки відповідачі порушили взяті на себе за договором позики зобов'язання і борг первісному кредитору не повертали, довіра до відповідачів була втрачена і він прийняв рішення прийняти пропозицію ОСОБА_6 У зв'язку з цим, ОСОБА_9, на виконання обов'язку позичальників, прийняв грошові кошти від ОСОБА_6, що підтверджується актом прийому-передачі від 20 вересня 2010 року.

26 грудня 2013 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким визнав за позивачем ОСОБА_6 право наступного, після ОСОБА_9, іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодржателя від 26 березня 2010 року.

Посилаючись на те, що до нього перейшли абсолютно всі права первісного позикодавця та іпотекодержателя ОСОБА_9 в обсязі та на умовах, які належали останньому на момент переходу цих прав, позивач просив суд задовольнити позов.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року, позов задоволено частково.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на суму 253 216 грн 04 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,4 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу з наданням іпотекодержателю ОСОБА_6 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на час продажу.

Надано ОСОБА_6 право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавців ОСОБА_7 та ОСОБА_8), до комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань.

Виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1.

Передано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_6 на період до реалізації предмета іпотеки за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку»

процедурою продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та у порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Судами встановлено, що 26 березня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (позичальники) уклали з ОСОБА_9 (позикодавець) договір позики, згідно з яким позичальники взяли у борг валютні цінності на суму 27 200 дол. США, які зобов'язалися повернути у строки та у порядку, визначеному у п. 1 вказаного договору.

З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань 26 березня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали з ОСОБА_9 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого у разі невиконання відповідачами їх зобов'язань за договором позики передбачено вчинення виконавчого напису про перехід до позикодавця права власності на належну позичальникам квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з актом прийому передачі коштів від 20 вересня 2010 року, що складено ОСОБА_9 та ОСОБА_6, останній передав, а ОСОБА_9 прийняв грошові кошти в сумі 638 402 грн 24 коп., що згідно тексту цього акта вважається виконанням ОСОБА_6 перед ОСОБА_9 обов'язку позичальників за договором позики від 26 березня 2010 року.

Відповідно до матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року, у справі № 2029/2-2829/11 задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та стягнуто солідарно з останніх на його користь суму боргу у розмірі 215 402 грн, суму неустойки у розмірі 30 тис. грн, а також суму судових витрат у розмірі 2 454 грн 02 коп.

Також, згідно рішення апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2014 року у справі № 644/11287/13-ц з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 стягнуто солідарно 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5 116 грн 42 коп та 243 грн 60 коп. судових витрат.

Вказаними судовими рішеннями були встановлені обставини щодо того, що ОСОБА_6 було виконано боргові зобов'язання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за договором позики від 26 березня 2010 року.

Крім того, матеріали справи містять також рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2013 року у справі № 644/10863/13-ц, згідно з яким за ОСОБА_6 визнано право наступного, після ОСОБА_9, іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодржателя від 26 березня 2010 року.

Чинність вказаних судових рішень станом на момент розгляду справи матеріалами даної справи та сторонами не спростована.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що вказаними судовими рішеннями з відповідачів на його користь було стягнуто суму в розмірі 253 216 грн 04 коп., що становить загальну суму заборгованості відповідачів, виконання якої забезпечено договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна сума заборгованості в розмірі 253 216 грн 04 коп., яка забезпечена договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року, відповідачами не погашена, у зв'язку з чим є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу будь-якій третій особі-покупцю із застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури такого продажу. Крім того, суди також вважали за можливе виселити відповідачів із спірної квартири, яка є предметом іпотеки.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Загальні положення про іпотеку, а також підстави та порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначено Законом України «Про іпотеку».

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Так, згідно із ч. 2 ст. 39 Закону Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У даній справі, суди попередніх інстанцій прийняли рішення про звернення стягнення на предмет іпотек шляхом його продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості суди не зазначили всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку» слід дійти висновку про те, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також, є передчасним висновок суду першої та апеляційної інстанції про виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зі спірної квартири, яка є предметом іпотеки і не була придбана за рахунок коштів, наданих у позику.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, виселення громадян без надання іншого жилого приміщення допускається при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Суди, вирішуючи у даній справі питання про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, залишили поза увагою вказані вимоги законодавства.

Крім того, згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови, які визначені цією статтею та може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, до договору іпотеки застосовуються загальні правила щодо свободи договору, згідно з якими договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Розкриваючи зміст принципу свободи договору, зокрема і договору іпотеки, у ст.ст. 6, 627 ЦК України визначається, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Умовами п. 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року сторони погодили, що при невиконанні боржниками зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 переходить до іпотекодержателя.

Згідно з рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2013 року у справі № 644/10863/13-ц ОСОБА_6 є наступним, після ОСОБА_9, іпотекодержателем за вказаним договором, умови якого є обов'язковими для виконання позивачем.

Вирішуючи спір в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій, у порушення ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не врахували вказаним вимог законодавства і умов спірного договору та не встановили, чи використано позивачем передбачену договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року процедуру реалізації іпотечного майна, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку у справі.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до передчасного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик