Провадження №2/748/806/15
Єдиний унікальний № 748/2557/15-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого - судді Меженнікової С.П.,

при секретарі Гримайло Л.І.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Кархівка в особі Кархівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з вказаним вище позовом просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи на те, що нотаріус йому відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності в порядку спадкування також і на господарські будівлі.

Відповідач - територіальна громада села Кархівка в особі Кархівської сільської ради свого представника в судове засідання не забезпечила, через канцелярію суду надавши лист про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (№ 6-54цс12), прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в якій зазначено, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об`єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об`єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно з п. 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомзему Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 25 травня 1990 року № 69, у рядку «суспільна група господарства» записується станом на 1 січня відповідного року одна з наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське господарство; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від зайняття голови господарства (сім`ї).

Поняття суспільної групи господарства було припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки № 885-XII було введено в дію Закон України «Про власність».

До правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору та майно господарств інших суспільних груп, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність відповідного господарства, а саме: право власності на майно, яке належало двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Як вбачається з довідок виконавчого комітету Кархівської сільської ради, згідно записів погосподарських книг сільської ради за 1977-1979 роки житловий будинок по АДРЕСА_1 був побудований у 1976 році та зареєстрований за ОСОБА_3 до дня його смерті. Станом на 15.04.1991 року дане господарство відносилось до категорії „колгоспний двір, і головою колгоспного двору був ОСОБА_3 , а членом колгоспного двору - ОСОБА_2 . Земельна ділянка за даною адресою, згідно земельно-кадастрової книги була виділена колгоспом ОСОБА_3 (а.с. 49,51-52).

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали рівне право на майно колгоспного двору, а значить, і на вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами, тобто по 1/2 частині.

Згідно роз"яснень п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року N 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", яка втратила чинність 30.05.2008 року, в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Отже, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ), до спадкового майна належить 1/2 частина вказаного вище житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд.

Як вбачається з копії спадкової справи №358/1994, що надійшла з Державного нотаріального архіву Чернігівської області, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина - ОСОБА_2 , якій нотаріусом видано Свідоцтво про право на спадщину по закону на легковий автомбіль, марки ЗАЗ-968 МД, номерний знак НОМЕР_2 (а.с.63-68).

Таким чином, до ОСОБА_2 , як до спадкоємця першої чершої черги за законом, перейшло право на 1/2 частку майна колгоспного двору - домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало спадкодавцю ОСОБА_3 . Після цього, ОСОБА_2 стала мала мати право на зазначене домоволодіння в цілому.

Проте, своє право на вказаний житловий будинок ОСОБА_2 не оформила належним чином, про що свідчить довідка з КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризація» від 02.10.2015 року, згідно якої право власності на спірний будинок зареєстрованим не значиться (а.с.41).

Відповідно до записів свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Як вбачається із заповіту складеного 25 листопада 1999 року, ОСОБА_2 за життя розпорядилася своїм майном на користь ОСОБА_1 , позивача по справі(а.с.44 звор.).

Після смерті ОСОБА_2 , спадщину за заповітом прийняв її син ОСОБА_1 , за заявою якого в Чернігівській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №1028/2004. До спадкового майна належить також і вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами. ОСОБА_1 отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай). Свідоцтво про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок ОСОБА_1 не видавалося. ( а.с.42-45)

Таким чином, відповідно до ст.1218 ЦК України, до позивача ОСОБА_1 перейшли всі права, що належали на момент відкриття спадщини спадкодавцю ОСОБА_2 , зокрема і на спірний будинок.

У зв"язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказаний будинок , на підставі п.п.4.12, 4.15, розділу 4, Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 р. № 282/20595, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі на його ім`я після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що відображено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори від 28.07.2015 року (а.с.30).

Вказане свідчить, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом довести своє право власності на вказаний житловий будинок за законом.
Підставою звернення позивача до суду з даним позовом є неможливість оформлення ним права на спадщину за законом в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім`я спадкодавця.

Суд вважає, що в даному випадку наявністю вказаної постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори доведено неможливість позасудового оформлення права власності на вказаний будинок через відсутність правовстановлюючих документів та пасивне заперечення наявності у позивача суб`єктивного цивільного права на спадкування вказаного житлового будинку, яке безпосередньо не спричиняє шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб"єктивного права.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що за позивачем ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 можливо визнати право власності на спірне домоволодіння.

Як вбачається з копії технічного паспорту, спірний будинок має загальну площу 36,6 кв. м., в тому числі площа житлового приміщення - 19,4 кв.м. ( а.с.10-15)

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212, 213-215 ЦПК України, ст. 120,123, 529, 548 Цивільного кодексу Української РСР, ст. ст. 1233-1236, 1268, 1270 Цивільного кодексу України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади села Кархівка в особі Кархівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування за заповітом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, із господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. П. Меженнікова