АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І.Б., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), про визнання боргових зобов'язань спільними та їх поділ за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2015 року,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання боргових зобов'язань спільними та їх поділ, зобов'язання укласти додаткові угоди.

Зазначала, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 2006 року по грудень 2010 року.

29 січня 2008 року вона в інтересах сім'ї згідно кредитного договору №VOJ3GK00000034 у ПАТ КБ «ПриватБанк» отримала споживчий кредит на суму 14 130 доларів США на придбання житлового будинку із земельною ділянкою по вул. Незалежності, 52 в с. Ласків Володимир-Волинського району Волинської області.

Посилаючись на погашення нею частини позики, наявність непогашених боргових зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк», які є спільними, обов'язок відповідача сплачувати борги, позивачка просила:

визнати спільним майном подружжя боргові зобов'язання за кредитним договором №VOJ3GK00000034 від 29 січня 2008 року та додатковою угодою №1 від 12 листопада 2014 року на суму 7542,30 доларів США (що складає 114643 грн 79 коп.);

розділити суму невиконаних боргових зобов'язань ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках по 3771, 75 доларів США (що складає 57321 грн 89 коп.) шляхом укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_1 окремих додаткових угод до кредитного договору №VOJ3GK00000034 від 29 січня 2008 року;

стягнути з відповідача на користь позивачки 2112 грн 29 коп. сплачених 13 листопада 2014 року та 23 грудня 2014 року в рахунок погашення кредиту.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2112 грн 29 коп. сплачених 13 листопада 2014 року та 23 грудня 2014 року в рахунок погашення кредиту за додатковою угодою №1 від 12 листопада 2014 року згідно кредитного договору №VOJ3GK00000034 від 29 січня 2008 року.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про поділ суми невиконаного зобов'язання за кредитним договором шляхом укладення між банком та позивачкою й відповідачем окремих додаткових угод скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про поділ суми невиконаного зобов'язання за кредитним договором шляхом укладення між банком та позивачкою й відповідачем окремих додаткових угод, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності таких позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність позовних вимог у вказаній частині.

У справі встановлено, що сторони перебували зареєстрованому шлюбі з вересня 2006 року по грудень 2010 року.

Позивачка 29 січня 2008 року в інтересах сім'ї отримала споживчий кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно кредитного договору №VOJ3GK00000034 на суму 14 130 доларів США на придбання житлового будинку із земельною ділянкою по вул. Незалежності, 52 в с. Ласків Володимир-Волинського району Волинської області.

У подальшому рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 липня 2009 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» на заставлене нерухоме майно звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед банком на суму 12306,88 доларів США.

Дані обставини визнаються сторонами.

Та обставина, що кредитний договір та кошти отримані позивачкою були використані в інтересах сім'ї також підтверджується придбанням житлового будинку під час шлюбу.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, у відповідача також виникли солідарні зобов'язання за вказаним вище кредитним договором щодо повернення кредиту.

Згідно додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2014 року, укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та графіку погашення кредиту, вбачається, що відповідачка зобов'язалася повернути ПАТ КБ «ПриватБанк» залишкову суму заборгованості по кредиту в розмірі 7719,42 доларів США, що еквівалентно 114643 грн 79 коп. і нею двічі внесено на рахунок банку 13 листопада та 23 грудня 2063 гривні 67 копійок та 2160 гривень 93 копійки відповідно.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину сплаченої нею суми заборгованості за кредитним договором - 2112 грн 29 коп. сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 також пред'явила вимоги про поділ невиконаних боргових зобов'язань за кредитним договором шляхом зобов'язання укласти між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею й ОСОБА_1 окремих додаткових угод до кредитного договору №VOJ3GK00000034 від 29 січня 2008 року.

Такі вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Встановлено, що третя особа ПАТ КБ «ПриватБанк» не дає згоди та заперечує про укладення між сторонами окремих додаткових угод.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, яка передбачає, що такий правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову в указаній частині з наведених підстав.

У зв'язку з наведеним доводи апелянта про порушення норм матеріального права є необґрунтованими.

Апелянт посилається на те, що її вимоги зводилися до поділу боргів подружжя, а не у зміні боржника у зобов'язанні.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачкою заявлено вимоги про поділ боргових зобов'язання саме шляхом зобов'язання укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою й відповідачем окремих додаткових угод до кредитного договору.

Відмова у задоволенні вказаних позовних вимог не перешкоджає ОСОБА_2 пред'явленню позову про поділ боргових зобов'язань в інший спосіб.

Зважаючи на безпідставність заявлених позовних вимог в оскаржуваній частині, висновок суду першої інстанції про недоведеність позову є зайвим та передчасним, однак він не призвів до неправильності вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

В. В. Чупікова