УХВАЛА ІМЕНЕМ України
28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на частину майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому остаточно просила визнати частку із здійснення реконструкції, обладнання та будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд у будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати за нею в рахунок поділу спільного майна подружжя право власності на 3/42 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - право власності на 13/42 частини спірного будинку та припинити право власності ОСОБА_4 на 8/21 частини будинку АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 12 вересня 1980 року до 19 серпня 1997 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 та до травня 2011 року вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У шлюбі подружжя мають повнолітню доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1. 19 листопада 1985 року він отримав свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач отримав у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0826 га по АДРЕСА_1.

За час шлюбу подружжя на земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудували для доньки позивача від першого шлюбу ОСОБА_5 житловий будинок літ. «А», намет літ. «а», підвал літ. «Ж», сарай літ. «К», гараж літ. «З», душ літ. «И», вбиральні літ. «Г», який в подальшому був на неї переоформлений.

Також позивач з відповідачем під час шлюбу у червні-липні 1986 року за власні кошти та власноруч обклали цеглою житловий будинок літ. «Б», за період 1990-1995 роки обладнали туалетну та ванну кімнату у будинку, реконструювали систему водопостачання і водовідведення, систему опалення, замінили АГВ, труби, батареї, водопровід, побудували намет літ. «б», гараж літ. «З-1», огорожу, реконструювали підвал літ. «В», сарай літ. «Д», замощення двору, дворовій водопровід.

Судовою будівельно-технічною експертизою встановлено, що частка здійсненої реконструкції, обладнання та будівництва у спірному будинку складає 13/100 частини від усього будинку АДРЕСА_1.

До травня 2011 року позивач проживала разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1, вони вели спільне господарство. З травня 2011 року ОСОБА_4 почав перешкоджати ОСОБА_3 користуватися та проживати у АДРЕСА_1, тому вона змушена била піти з дому. Іншого житла вона не має, зараз, перебуваючи у похилому віці та постійно хворіючи, змушена орендувати житло.

Крім того, ОСОБА_3 просила поновити строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки вважала, що її право власності не порушується, оскільки після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 вони продовжували проживати разом, спільно користувалися житловим будинком за адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1 та були пов'язані спільним побутом.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року, позов задоволено.

Визнано частку із здійснення реконструкції, обладнання та будівництва житлового будинку літ. «Б» та господарських будівель і споруд у будинку АДРЕСА_1, що складає 13/100 частини будинку АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 в рахунок поділу спільного майна подружжя право власності на 3/42 частини будинку за адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, яка складається із житлового будинку літ. «Б» загальною площею 68,3 кв. м, житловою площею 55,2 кв. м, допоміжною площею 13,1 кв. м; навісу літ. «б»; гаражу літ. «З»; сараю літ. «Д», огорожі № 1 (частина); воріт з хвірткою № 7; дворового водопроводу № 3; замощень І (частина).

Визнано за ОСОБА_4 у рахунок поділу спільного майна подружжя право власності на 13/42 частини будинку за адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, яка складається із житлового будинку літ. «А» загальною площею 87,1 кв. м, житловою площею 51,9 кв. м; житлового будинку літ. «Б» загальною площею 68,3 кв. м, житловою площею 55,2 кв. м, допоміжною площею 13,1 кв. м; намету літ. «б»; гаражу літ. «З»; сараю літ. «Д», огорожі № 1 (частина); воріт з хвірткою № 7; дворового водопроводу № 3; замощень І (частина); підвалу літ. «В»; підвалу літ. «Ж», вбиральні літ. «Г»; споруджень 1-7; намету літ. «а»; сараю літ. «К»; гаражу літ. «З-1»; душу літ. «И».

Припинено право власності ОСОБА_4 на 8/21 частини будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Як встановлено судом, подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1980 року до 19 серпня 1997 року (а. с. 6, 26). У шлюбі вони мають повнолітню доньку ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 набув у власність 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті батька ОСОБА_7 (а. с. 68).

19 листопада 1985 року ОСОБА_4 набув у власність 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті матері ОСОБА_8 (а. с. 67).

На час отримання ОСОБА_4 спадщини після смерті батьків на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 був розташований глинобитний житловий будинок жилою площею 53 кв. м, підвал літ. «Б», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «А», водопровід, забори, замощення (а. с. 67 зв., 68 зв.).

Спір між сторонами виник стосовно саме зазначеного будинку.

Визначаючи, яке саме майно з наявного у подружжя є його спільною сумісною власністю, суд правильно визначився із нормами матеріально права та виходив із того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27, 28 КпШС України в редакції 1969 року до такої власності може належати нажите ними в період шлюбу рухоме або нерухоме майно, що за Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) є об'єктом права приватної власності, а також майно, що належало кожному з подружжя і було визнано спільною сумісною власністю судом.

Між тим висновку про те, що спірний будинок набув статусу спільного майна подружжя суд дійшов передчасно з огляду на таке.

За час шлюбу подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на земельній ділянці площею 600 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 побудували житловий будинок літ. «А» у 1993 році; намет літ. «а», намет літ. «б»; підвал літ. «Ж» у 1992 році; гараж літ. «З», гараж літ. «З-1» у 1995 році; сарай літ. «К» у 1992 році (а. с. 8, 9).

Рішенням Нікопольської міської ради народних депутатів від 16 квітня 1997 року № 233 зазначений житловий будинок літ. «А» розміром 6,54 м х 8,78 м, житловою площею 68,5 кв. м, загальною площею 87,5 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 був прийнятий до експлуатації та реєстрований за позивачкою ОСОБА_3 (а. с. 12).

На підставі рішення Нікопольської міської ради від 24 грудня 1997 року № 830 ОСОБА_4 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0826 га, яка розташована на території Нікопольської міської ради АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10).

19 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 квітня 2006 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1150, ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0353 га, що знаходиться в АДРЕСА_1.

22 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 травня 2007 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1437, ОСОБА_3 продала ОСОБА_5 13/21 частини будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0353 га за цією ж адресою. Частина будинку, яка відчужується, складається: А-житловий будинок, намет «а», підвал «Ж», сарай «К», гараж «З», душ «И», вбиральня «Г», частина споруджень № 1, 3, 4, 5, 6, 7.

Між тим, встановлюючи обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільного ведення господарства, суд припустився порушень процесуального закону, не встановивши фактичних обставин, як розірвання шлюбу та припинення ведення господарства, так і не визначившись із переліком майна, що було набуто в шлюбі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 19 серпня 1997 року.

Житловий будинок літ. «А» був побудований, прийнятий до експлуатації, а міськрадою ухвалено рішення про його реєстрацію за позивачкою до розірвання шлюбу між сторонами, а отже мав би оцінюватись судом як спільне майно подружжя, що підлягало поділу на загальних підставах.

Між тим, право власності на зазначений будинок літ. «А», як і в цілому на будинок АДРЕСА_1, сторонами фактично було оформлено лише 11 жовтня 2005 року, тобто через вісім років після розірвання шлюбу. При цьому за позивачкою було оформлено 13/21 частини (новозбудований будинок літ. «А»), про що видано свідоцтво про право власності, а за відповідачем - на 8/21 частини (старий будинок, набутий в порядку спадкування).

З огляду на наведене висновок суду про те, що сторони не домовились про поділ часток у майні, що є їх спільною сумісною власністю, не відповідає фактичним обставинам, оскільки оформлення в листопаді 2005 року після розірвання шлюбу права власності у вказаних частках окремо за кожною із сторін на майно сторонами не оспорювалось, а отже, з цього часу майно набуло статусу спільної часткової власності із визначенням часток кожного співвласника, до якого не можуть бути застосовані норми законодавства, що регулюють інститут спільної сумісної власності подружжя.

Своєю часткою, набутою в результаті зазначеного поділу, позивачка розпорядилась на власний розсуд, уклавши 22 травня 2007 року договір купівлі-продажу.

Задовольняючи позов, суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України наведеного не врахував, не звернув також уваги на те, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст. 25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, не звернув уваги на те, до докази збільшення цінності будинку літ. «Б» до 19 серпня 1997 року в матеріалах справи відсутні; висновок судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2014 року хоча і визначає вартість реконструкції, проте не містить інформації про час її проведення; не врахував, що житлова площа набутого у 1985 року відповідачем у спадщину будинку (яка виступає основним критерієм цінності будинку як житлового) майже не змінилась та становить 55,2 кв. м (на відміну від початкових 53 кв. м), а самі по собі інші поліпшення, що взято судом до уваги, хоча і збільшили його вартість, проте не можуть мати наслідком набуття будинком статусу об'єкта спільної сумісної власності подружжя.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

Д.О. Остапчук