Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 0809/2399/2012 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.
Номер провадження 22-ц/778/4238/15 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласточка» на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласточка» про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 ОСОБА_3 звернувся до суду до ОСОБА_4, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласточка» (далі ТОВ «Ласточка») про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 29 грудня 1999 року. З березня 1996 року по грудень 1999 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет.

У березні 1997 року, на базі організації орендарів «Ласточка» створено ТОВ «Ласточка». Головою правління обрана дружина ОСОБА_4, її частка склала 575 часток. За спільні кошти до статутного фонду ТОВ «Ласточка» внесено майно на суму 2363, 00 грн.

Всі кошти, які заробляли сторони вкладались в розвиток підприємства.

Починаючи з 2008 року стосунки між сторонами погіршилися, вони припинили вести спільне господарство та мешкати разом. З цього часу відповідач намагається усунути позивача від спільної справи.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину частки учасника ОСОБА_4 в Статутному капіталі ТОВ «Ласточка».

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію ? вартості частки в розмірі 3437, 50 грн. та судові витрати у сумі 216,70 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду ТОВ «Ласточка» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд зробив помилковий висновок, що спільною власністю подружжя ОСОБА_3 є частка у статутному фонді ТОВ «Ласточка». Позивач сам підтвердив, що відповідач, ще до укладення шлюбу, у 1997 році стала засновником ТОВ «Ласточка» та відповідно до п.1.3 статуту ТОВ «Ласточка» внесла до статутного фонду товариства її особисте приватизоване майно на 512 грн. та право володіння обладнанням на 2363 грн., що склало 575 часток статутного фонду товариства. Крім того, на момент заснування ТОВ «Ласточка» ОСОБА_4 у шлюбі з позивачем не перебувала, а ст. 74 СК України не може бути застосована, оскільки така стаття чинності набрала лише з 01.01.2004 року, а тому в силу ст. 24 КпШС України майно, що належало кожному з подружжя до одруження є власністю кожного з них, а не спільною сумісною власністю. За період шлюбу з сімейного бюджету сторін не було здійснено жодного вкладу до статутного фонду ТОВ «Ласточка». 11 травня 2012 року рішенням зборів учасників ТОВ «Ласточка» ОСОБА_4 була виключена зі складу учасників товариства та на час ухвалення рішення учасником товариства не була. Зазначеним рішенням суду порушуються права ТОВ «Ласточка», оскільки ОСОБА_3 подав позов до суду про визначення часток у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину майна, зокрема на 37/10 частин будівлі хімчистки, що розташована по АДРЕСА_1, що є власністю ТОВ «Ласточка». Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Ласточка» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а.с.14).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково та стягуючи на його користь компенсацію ? вартості частки у розмірі 3437,50 грн., суд першої інстанції вважав, що частка ОСОБА_4 в статутному фонді господарського товариства «Ласточка» є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям. Враховуючи, що на час розгляду справи ОСОБА_4 не є учасником ТОВ «Ласточка», тому не можливе визнання права власності за ОСОБА_3 на ? частину частки, що належить ОСОБА_4 в статутному фонді ТОВ «Ласточка», а тому він має право на отримання компенсації ? вартості частки.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, зазначаючи, що у березні 1997 року на базі організації орендарів «Ласточка» створено ТОВ «Ласточка». Головою правління обрана ОСОБА_5 Спільно з нею ним внесено до статутного фонду товариства майно на суму 2363 грн., а саме: холодильник «Смоленськ-33» та машина для чистки меблевої оббивки килимів , які були їх спільним майном. Частка ОСОБА_4 склала 575 часток. У грудні 1999 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 та всі зароблені кошти разом вкладали в розвиток підприємства, тому просив визнати за ним право власності на ? частину частки учасника ОСОБА_4 у Статутному капіталі ТОВ «Ласточка».

Вирішуючи спір та застосовуючи норми Сімейного Кодексу України, які регулюють право спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно п. 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Таким чином, до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно ст. 22, 24 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Однак, правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори повинні вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК України та з урахуванням роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

У разі спору частка в майні сторін повинна визначатися залежно від участі кожного з них у його набутті. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинний на момент придбання спірного майна, майно, придбане внаслідок спільної праці, є спільною сумісною власністю сторін, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визнається ступенем його трудової участі.

При вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що шлюб між сторонами раз реєстровано у 1999 році, а ОСОБА_5 до статутного фонду товариства «Ласточка» передано майно у 1997 році (а.с.78-85). Доказів спільного проживання в період з 1997 року по 1999 рік та ведення спільного господарства з ОСОБА_5 позивачем не надано, як і не надано укладених між ними будь-яких майнових угод та доказів, що майно, яке передано до статутного фонду придбано за спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Крім того, вирішуючи спір суд не врахував роз'яснення, що містяться у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", де сказано, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Однак, позивачем не доведено, що в період передачі майна до статутного фонду товариства, він проживав однією сім'єю з ОСОБА_4 та передане ОСОБА_4 майно було придбане за їх спільні кошти.

Дійшовши висновку про неможливість поділу майна подружжя у вигляді частки у ТОВ «Ласточка», суд першої інстанції, в порушення вимог ст.11 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог, не обґрунтував свій висновок про стягнення компенсації ? вартості частки у статутному капіталі.

Крім того, за змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності, одержаних доходів, іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

За положеннями ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Отже, об'єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов'язків, пов'язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення).

При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки.

Разом із тим з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України "Про господарські товариства", за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-61цс13 та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_4 використала саме спільні кошти, вклавши їх у 1997 році до статутного капіталу ТОВ «Ласточка» всупереч ст. 65 ЦК України, тому права на компенсацію вартості частини коштів у ОСОБА_3 не виникло.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласточка» задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласточка» про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: