Справа № 477/1426/15-ц
Провадження № 2/477/659/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі - Федоровській Л.А.

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

24 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 10 жовтня 1996 року нею було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що зареєстрований товарною біржею «Нерухомість Н». Кошти на придбання вказаного майна були надані її матір'ю ОСОБА_3

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14.10.2009 року вказаний договір було визнано дійсним.

В 2011 році вони припинили із відповідачем шлюбні стосунки та 01.01.2011 року він залишив її будинок, забрав з нього свої речі.

Крім того, ними було вирішено питання про поділ сумісного майна, про що 03 квітня 2011 року надана розписка. За цей час відповідач не претендував на вказаний житловий будинок, до суду з приводу визнання його спільним сумісним майном не звертався, вимоги про його поділ не висував, а тому втратив право на поділ майна в силу ст. 72 СК України.

Посилаючись на вільне володіння своїм майном та розпорядження ним, вирішення власником самостійно прав інших осіб у належному власнику майні, посилаючись на те, що відповідач не проживає у її будинку з січня 2011 року, витрати з його утримання та ремонту не несе, а реєстрація відповідача у даному будинку перешкоджає їй в оформленні соціальних пільг з утримання вказаного будинку, посилаючись на положення ст. 72 ЖК України та ст.ст. 156, 391, 405 ЦК України, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила про вищевикладене.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, пояснив, що питання про розподіл майна між ними не вирішено. Підтвердив, що дійсно з 2011 року він не проживає у вищевказаному будинку, який залишив добровільно.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що з 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 березня 2011 року, що набрало законної сили 06.04.2011 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 13).

Зі змісту вказаного рішення слідує, що сторони сімейних відносин не підтримують, разом не проживають, сумісне господарство та бюджет не ведуть.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 жовтня 1996 року ОСОБА_1 придбала вищевказаний житловий будинок. Договір зареєстровано на товарній біржі «Нерухомість» (а.с. 15).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2009 року, вказаний договір було визнано дійсним (а.с. 14).

За даними акту від 19 червня 2015 року, відповідач ОСОБА_2 не проживає у вищевказаному житловому будинку з 01 січня 2011 року, його речей в будинку не зберігається (а.с. 9).

В судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечував добровільності залишення ним вказаного будинку.

Також, 03.04.2011 року відповідач склав розписку, згідно якої після розірвання шлюбу він забрав зі спільного майна мотоцикл «Мінськ», запчастини, оприскувач, стелаж, металеві листи, машину, телевізор, та претензій щодо іншого майна не має (а.с. 21).

В судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечував щодо складання вищевказаної розписки.

Відповідно до частини другої ст.72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давьність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Надана відповідачем розписка від 03.04.2011 року свідчить про термін, з якого між сторонами вирішено питання про поділ майна.

За цей період до суду з приводу визнання вищевказаного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл ОСОБА_2 не звертався, за такого, суд дійшов висновку, що питання розподілу спільного майна подружжя ними вирішено в позасудовому порядку.

Пояснення ОСОБА_2 про його наміри в подальшому звертатися із вимогою про розподіл майна, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1, адже на час розгляду справи з таким позовом він до суду не звертався, клопотань щодо відкладення розгляду справи не заявляв.

Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Враховуючи, що відповідач не є членом сім'ї позивачки ОСОБА_1, не має право власності на цей будинок чи на його частину, не проживає в ньому понад чотирьох років, витрати з його утримання та ремонту не несе, за весь цей період не проявляв інтересу до вказаного майна, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процесуальні витрати - судовій збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03 листопада 2015 року.

Суддя Л.М. Семенова