АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Українець Л.Д.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 759/17515/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4499/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кривовяз А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У жовтні 2014року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області, просив суд визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення від 26.09.2014 р. №187-к, поновити його на посаді Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.09.2014 р. до дня винесення рішення та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову зазначав, що з 24.07.2007 р. він був прийнятий на посаду Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду у Київській області відповідно до наказу №66-к, а на підставі наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України від 05.07.2014 №393, Управлінням виконавчої дирекції Фонду в Київській області видано наказ від 26.09.2014 №187-к "Про звільнення ОСОБА_1 з 30.09.2014 р. з посади Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України в Київській області" на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України в зв'язку скороченням чисельності працівників. Оскільки його не було у встановлений термін попереджено про звільнення, та не запропоновано роботу на іншій аналогічній посаді, при цьому відповідачем у встановленому законодавством порядку не було отримано згоду профспілкового органу на його звільнення, позивач вважає своє звільнення незаконним, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області від 26.09.2014 року № 187-к «Про звільнення ОСОБА_1 з 30.09.2014 року з посади заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області». Поновлено ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 43 640,08 грн. та у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасні випадків та професійних захворювань України у Київській області суму судового збору в сумі 436,40 грн. на користь держави. Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць розмірі 10 910,02 грн. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.02.2015 року по справі № 759/17515/14-ц ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому, суд не в повній мірі з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке, більш того, не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилається, що з метою виконання антикризової програми Уряду в частині реформування системи соціальної сфери, скорочення чисельності працівників робочих органів Фонду відбувалося по всій державі. Розпорядчими актами вищестоящого органу було доведено нову чисельність працівників управління Фонду у Київській області у кількості 20 штатних одиниць з 1 жовтня 2014 року. Скорочення чисельності працівників Управління відбувалось з урахуванням вимог законодавства про працю та дотриманням встановлених процедур.

Зазначає, що 21 липня 2014 року видано наказ №94-К про скорочення посад, з яким під розписку позивач був ознайомлений 28.07.2014 р. при цьому на ОСОБА_1 жодним чином не могло поширюватися переважне право щодо залишення на роботі визначене ст. 42 КзПП, про низький рівень його кваліфікації свідчить неодноразове зниження розміру щомісячної премії у порівнянні з іншими працівниками.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.07.2007 р. був прийнятий на роботу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області на посаду Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду у Київській області відповідно до наказу Управління виконавчої дирекції Фонду Київській області № 66-к.

Відповідно до наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України від 05.07.2014 р. №393 Управлінням виконавчої дирекції Фонду в Київській області видано наказ від 26.09.2014 р. №187-к "Про звільнення ОСОБА_1 з 30.09.2014 з посади Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України в Київській області" на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України в зв'язку з скороченням чисельності працівників.

Також судом першої інстанції встановлено, що у структурі Управління виконавчої дирекції Фонду у Київській області, яка повинна була вступити в дію з 01.10.2014 р., передбачено посаду Заступника начальника Управління-начальника відділу страхових виплат та медико-соціальних послуг.

З огляду на вказане, суд першої інстанціїпосада вважав, що посада Заступника Управління виконавчої дирекції Фонду в Київській області не ліквідовувалась, а фактично перейменовувалась.

За змістом п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, за ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Зміна найменування посади вважається зміною істотних умов праці. Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Зміна істотних умов праці допускається за умови проведення змін в організації виробництва і праці та при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 наголошує, що при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, можна зробити висновок, що факт проведення скорочення повинен підтверджуватись зокрема рішенням роботодавця про проведення скорочення та наказами про проведення заходів щодо скорочення чисельності або штату працівників.

У статті 42 КЗпП України вказано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у судовому засіданні зазначив, що йому жодним чином ні в усній, ні в письмовій формі керівництвом відповідача не було попереджено про намічувані зміни у структурі Управління виконавчої дирекції Фонду в Київській області, не запропоновано аналогічні посади за його кваліфікацією та досвідом роботи, а посилання відповідача на те, що позивачу 11 серпня 2014 року в усній формі було запропоновано іншу роботу не відповідає дійсності.

При цьому суд першої інстанції врахував, що надана представниками відповідача копія акту від 11.08.2014 р., відповідно якого позивачу було запропоновано посаду начальника відділу, від якої він відмовився, не може бути належним доказом, оскільки допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили суду, що зазначений акт було складено у відсутність ОСОБА_1 за вказівкою керівництва відповідача.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, відповідачем при звільненні позивача належним чином не були дотримані вимоги ч. 2 ст. 40, 49-2 КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що керівництво Управління виконавчої дирекції Фонду в Київській області не зверталось з обґрунтованим поданням до первинної профспілкової організації «Соціал» про розірвання трудових відносин з позивачем, в результаті чого Управління виконавчої дирекції Фонду в Київській області не отримало її рішення про згоду розірвати трудові відносини, суд прийшов до висновку, що вказане є прямим зворушенням процедури звільнення працівника, який є членом первинної профспілкової організації.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року провадження у справі зупинено.

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації «Соціал» № П-3 від 15.12.2014 року було розглянуто подання в.о. начальника управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області щодо надання згоди на звільнення заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Київській області ОСОБА_1, та вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при звільненні позивача ОСОБА_1 відповідачем не було дотримано вимоги ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції про необхідність отримання дозволу профспілкового комітету з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 30.09.2014 р. звільнено з посади Заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України в Київській області на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України в зв'язку з скороченням чисельності працівників.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на обґрунтування того, що з урахуванням фаху, освіти, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров'я ОСОБА_1 була запропонована наявна вакансія начальника відділу організаційної, адміністративно-господарської роботи, діловодства та інформаційних технологій.

Посилання апелянта щодо відсутності інших вакансій відповідно до нового штатного розпису та структури управління Фонду у Київській області та те, що від даної посади ОСОБА_1 відмовився в усному порядку, колегією суддів не можуть бути прийняті, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, надана представниками відповідача копія акту від 11.08.2014 р., відповідно якого позивачу було запропоновано посаду начальника відділу, від якої він відмовився, спростована показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які під присягою пояснили суду, що зазначений акт було складено у відсутність ОСОБА_1 за вказівкою керівництва відповідача.

Будь-яких інших доказів того, що позивачу перед звільненням було запропоновано посаду, аналогічну займаній, в матеріалах справи не має.

Таким чином, колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів на обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянтом не надано, звільнення ОСОБА_1 проведено з порушеннями, які зумовлюють поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції обґрунтованості позовних вимог у частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Крім цього, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та вважає стягнуту суму 43 640,08 грн., яка нарахована відповідно до наданої суду довідки, обґрунтованою та доведеною, оскільки згідно довідки № 88 Управління виконавчої дирекції Фонду в Київській області середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 10 910,02 грн.

У відповідності до ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку з один місяць у розмірі 10 910,02 грн.

Колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., яка задоволена судом першої інстанції частково, в розмірі 1 000,00 грн., є обґрунтованим висновком, доведеним належними та допустимими доказами та у повній відповідності до норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності».

Приймаючи до уваги, що в результаті неправомірних дій відповідача щодо порушення законних прав позивача йому спричинено моральну шкоду, виходячи зі змісту та суті позовних вимог, характеру та обсягу фізичних та моральних страждань позивача, комплексу негативних наслідків, а саме: неможливості здійснення свого конституційного права на працю, втрати нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, рідними, наявності невпевненості позивача в реалізації своїх життєвих планів та інтересів, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд апеляційної інстанції погоджується, що на підставі ст.237-1 КЗпП України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, задовольнивши цій частині позовні вимоги частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: