Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Булашев Р.Л. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 326/2753/14
19 травня 2015 року Справа № 22ц/778/3016/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Кримська О.М., Дашковська А.В.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - адвоката -

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 03.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про визнання правочину недійсним та стягнення грошових сум, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" (далі-Товариство) про визнання правочину недійсним та стягнення грошових сум, стверджуючи на тому, що 21.08.2014 року він уклав з відповідачем договір фінансового автолізингу за № 010909. На виконання договору передав Товариству 63 000 грн.. Оскільки спірна угода не має нотаріального посвідчення вважає її нікчемною на підставі норм частини 1 статті 220 ЦК й водночас прохав про повернення сплачених коштів.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 03.02.2015 року позов задоволено частково. На користь позивача суд присудив 63 000 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 6300 грн..

В апеляційній скарзі Товариство покликало суд скасувати судове рішення з ухваленням нового, зазначаючи, що суд неправильно визначив обставини справи й невірно застосував норми матеріального права щодо вимог про визнання спірної угоди нікчемною.

Заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції й ухвалює нове рішення в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 21 серпня 2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу з додатками, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль "Лада пріора 2172", вартістю 105 000 грн. та передати предмет лізингу у власність позивача (а.с.6).

Загалом заявник сплатив на користь Товариства 63 000 грн..

Звертаючись до суду з позовом про повернення сплачених коштів заявник вважав договір фінансового лізингу нікчемним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення й окрім того, Товариство "Автофінанс" не мало ліцензії на право здійснення фінансових послуг і займається нечесною підприємницькою практикою.

Положеннями статті 806 ЦК передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст.2 Закону).

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Частинами 2 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" окреслено, що виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Матеріали справи свідчать, що Товариство має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.53).

У ч.1,2 статті 215 ЦК визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 статті 203 ЦК. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

У статті 6 Закону зазначено, що договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Враховуючи, що принаймні однією із сторін договору лізингу, а саме лізингодавцем є юридична особа, за правилами ст.208 ЦК цей правочин в будь-якому випадку слід укладати в письмовій формі

Проте, суд наголошує, що законодавство не містить вказівки на нікчемність договору фінансового лізингу внаслідок недодержання письмової форми. Наслідки вади письмової форми цього договору загальні та випливають із ч.1 ст.218 ЦК.

Як висновок, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

Посилання позивача на норми статті 805, статті 799 ЦК України є безпідставними, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК , з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК до договору фінансового лізингу не застосовуються.

Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч.3 ст.6 ЦК України).

Нормами статей 203,627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України ). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України ).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 14 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Суд звертає увагу й на те, що кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору. Крім того, підписуючи кожну сторінку договору позивач підтвердив, що він ознайомився з кожним пунктом договору і погодився на укладання договору саме на викладених у договорі умовах. Тому довід позивача, що до відсутності достовірної інформації про надання послуг лізинговою компанією спричинило укладання договору, який не має необхідних споживачеві властивостей, та спричинив збитки не є переконливим.

За змістом ч.1,2 ст.16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно зі статтею 16 Закону лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Нормами ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин (ст.697 ЦК).

Згідно п.8.15.Договору, коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених Договором, не призводять до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу.

Відповідно до п.8.13. в період строку дії договору розмір лізингових платежів може індексуватися в залежності від: зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обов?язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмета лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів.

Отже, за умовами договору лізингові платежі можуть бути змінені у деяких випадках, які не залежать від лізингодавця. Про будь-які зміни лізингодавець зобов'язаних повідомляти лізингоодержувача, сторони мають можливість на узгодження зміни умов договору, а тому колегія суддів вважає, що п. 8.15. Договору не суперечить нормам чинного законодавства.

Районний суд не врахував, що умови будь-якого договору повинні відповідати як загальним, так і спеціальним нормам чинного законодавства. В разі, якщо умовами договору не врегульовано будь-які випадки відповідальності сторін, то така відповідальність настає на підставі норм закону. Тому, будь-яка із сторін не позбавлена можливості звертатися за захистом свої порушених прав на підставі норм закону.

Окрім того, лізингоодержувач не позбавлений можливості щодо ініціювання перед лізингодавцем внесення змін та доповнень до умов договору.

Права та обов'язки як лізингодавця, так і лізингоодержувача, окрім договору, який містить в собі 14 самостійних розділів що регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки сторін договору, ще закріплені в ст.10,11 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Доводи скаржника про те, що відповідач займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, так вказані конкретні дії Товариства, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" заборони не описані.

Таким чином, колегія суддів, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

З огляду на викладене доводи в апеляційній скарзі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ст.88 ЦПК України).

У разі, якщо апеляційна інстанція змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з позивача на користь відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" колегія суддів стягує судові витрати у розмірі 121 грн. 80 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 03.02.2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені заявлених вимог у справі про визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, у розмірі 121 грн. 80 коп..

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: