Провадження № 2/344/727/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В позові вказано, що 30/12/2003 р. сторони зареєстрували шлюб, а 12 серпня 2005 року відповідач зареєструвався в спірній квартирі, яку позивачка вважає своєю. В 2009 році відповідач виїхав на заробітки з іншою жінкою. 31/08/2012 р. заочним рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано шлюб між сторонами. На підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України позивачка просила суду визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивачка надала суду пояснення про те, що в 2003 році вона та відповідач зареєстрували шлюб. В 2005 році позивачка під час перебування в шлюбі із відповідачем уклала договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого придбала спірну квартиру. Також позивачка надала суду пояснення про те, що відповідач до 2009 року дбав про їх спільне майно, і про спірну квартиру, а вже з 2009 року не дбає про таке майно. Позивачка пояснила перед судом, що спірна квартира є їх з відповідачем спільним майном, вони її разом придбали, придбали саме для їх спільного проживання, разом в ній жили. На запитання суду позивачка неодноразово підтвердила свої пояснення про те, що квартиру сторони придбали спільно і для їх власного проживання, та вона є їх спільною власністю, придбаною під час шлюбу сторін. Позивачка надала суду пояснення про те, що, на її думку, частка відповідача у спірній квартирі становить 30 процентів з урахуванням кількості грошових коштів, які він дав їй.

В судовому засіданні представник позивачки надав пояснення про те, що спірна квартира стане власністю позивачки після виплати нею позики, оскільки зараз квартира перебуває в іпотеці, на даний час позивачка сплачує проценти, а в майбутньому приступить до сплати тіла кредиту. Також в судовому засіданні після дослідження письмових доказів, представник позивачки просив суд позбавити відповідача права власності на спірну квартиру і зняти його з реєстрації. Однак письмової заяви, про заявлення позову про зняття відповідача з реєстрації в порушення п. 2 ст. 31 ЦПК України до суду не подав.

В свою чергу відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідач повторно не з`явився в судове засідання.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до змісту заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 31/08/2012 р. позивачка та відповідач 30/12/2003 р. зареєстрували шлюб, а в 2009 році відповідач виїхав на заробітки і з того часу вони спільно не проживають і припинили вести спільне господарство. Вказаним судовим рішенням розірвано шлюб сторін.

Відповідно до копії паспорта відповідача він зареєстрований в спірні квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30/06/2005 року на ім`я позивачки було придбано квартиру АДРЕСА_1,

В п. 5 зазначеного договору купівлі-продажу вказано, що його підписанням сторони підтверджують факт повного розрахунку щодо оплати спірної квартири.

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартиру придбано за 136485 гривень.

29/06/2005 р. позивачка та ПАТ "Приватбанк" уклали кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала позику на придбання житла у сумі 27000 доларів США та 7560 доларів США на оплату страхових платежів.

30/06/2005 р. позивачка передала спірну квартиру в іпотеку.

Відповідно до копій платіжних документів позивачкою внесено грошові кошти в доларах США на її рахунок в ПАТ "Приватбанк", від свого імені вона здійснювала оплату заборгованості за кредитним договором, сплачувала комунальні платежі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надала пояснення про те, що в 2005 році сторони спільно придбали спірну квартиру, а в 2009 році відповідач був змушений поїхати на заробітки за кордон, оскільки не було доходів для оплати платежів за договором позики.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надала пояснення про те, що в 2009 році відповідач був змушений поїхати на заробітки за кордон, оскільки не було доходів для оплати платежів за договором позики, свідок надавала позивачці грошові кошти на оплату за комунальні послуги за спірну квартиру.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Так позивачка та її представник просили визнати відповідач таким, що втратив право на житло на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. Однак вказані статті регулюють відносини користування жилими приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому не підлягають застосуванню до відносин у будинках приватного житлового фонду, до якого відноситься спірна квартира. Тому позивачка та її представник необґрунтовано просили суд про застосування вказаних правових норм до спірних відносин. Неможливість застосування положень ст.ст. 71, 72 ЖК України до відносин у будинках приватного житлового фонду неодноразово, однозначно і послідовно вказувалась в постановах Верховного Суду України в аналогічних справах.

Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином цивільне та сімейне законодавство України проголошують презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність.

Відповідно до п. 1. ст. 64 ЦК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже у разі набуття спірного майна у особисту власність позивачки сторони могли визначити в договорі про набуття майна про те, що воно набувається в особисту власність позивачки. Однак позивачка та її представник не надали суду доказу того, що сторони вирішили, що спірну квартиру придбано в особисту власність позивачки.

Тому позивачка та її представник, всупереч ст.ст. 10, 60, 131 ЦПК України не надали суду жодного доказу на спростування презумпції спільної власності сторін на предмет спору.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України, ст. 319 ЦК України та п. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В п. 1 ст. 65 СК України вказано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до п. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд .

Таким чином користування спірною квартирою може бути здійснено співвласниками тільки спільно. Право власності відповідача на спірну квартиру не може бути порушено, шляхом ухвалення необґрунтованого доказами рішення про позбавлення відповідача права користування його житлом.

Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (наприклад, рішення у справі "Озтюрк проти Туреччини" (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Слівенко проти Латвії" (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі "Слівенко проти Латвії", зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (mutatis mutandis, рішення у справі "Лупса проти Румунії" (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі "С.G. та інші проти Болгарії" (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання.

Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідача спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Визнання відповідача таким, що втратив право на спірне житло означало б позбавлення його права на житло. Так, відповідно до п. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як інтерес відповідача в цьому спорі полягає в тому, щоб не залишитись взагалі без житла і без права власності на нього. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини вказаний інтерес є елементом права на приватне життя і держава не може втручатись у зазначену сферу в спосіб визнання відповідача таким, що втратив право на житло, без надання йому іншого благоустроєного житла, а також позбавляти відповідача його власності.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані судом встановено зловживання позивачем правом на звернення до суду з проханням позбавити права користування власника квартири, що не може бути толеровано судом.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст.13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

В судовому засіданні позивачка неодноразово наголосила перед судом на тому, що спірну квартиру придбано нею та відповідачем спільно, для їх спільного проживання, в їх спільному інтересі, вона є їх спільною сумісною власністю і придбана за спільні грошові кошти, однак в наступному відповідач перестав надавати грошові кошти, а тому позивачка вважає свою частку в спільній квартирі більшою.

Відповідно до зазначеного та на підставі ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 368 ЦК України, 60, 63, 64, 65 СК України, 150 ЖК України суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Головуючий С.О. Бородовський