АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/5452/15-ц Головуючий 1 інст. - Алфьорова Т.М.
Провадження № 22ц/790/6536/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, третя особа: Управління Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, -

встановила:

16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2, у якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька ОСОБА_2, посилаючись на те, що з ОСОБА_2 вони перебували у шлюбі з 10 серпня 2006 р. по 24 грудня 2012 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням суду, місце проживання дочки після розірвання шлюбу, визначено разом з нею і дитина проживає за адресою: АДРЕСА_1.Також з ними проживає її чоловік - ОСОБА_5 шлюб з яким було зареєстровано I7 червня 2014 року, та їх дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Навесні, на її адресу надійшло запрошення до Республіки Ізраїль від рідної сестри - ОСОБА_7, яка мешкає в Ізраїлі, де вони раніше з дочкою були. З огляду на цю обставину, вона має намір влітку - восени 2015 року, разом з сім'єю відвідати своїх рідних в Ізраїлі , та відпочити і така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, можливість оздоровити дочку в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає і з жовтня 2014 року взагалі відсутній у м. Харкові, а тільки спілкується з дитиною зрідка по телефону.

У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі і пояснив про обставини викладені вище.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 позов не визнала посилаючись на те, що позивачем не назначено дата, час знаходження дитини за межами України, а також позивач не вказала чи є у неї матеріальна можливість для виїзду. Крім того, позивач перешкоджає батьку дитини ОСОБА_2 щодо сумісного відпочинку за місцем його знаходження в Закарпатської області.

Представник третьої особи - Управління Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився та надав заяву про слухання справи за їх відсутністю.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, надати дозвіл на тимчасові одноразові виїзди, строком не більше ніж 14 днів, дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до республіки Ізраїль на період з 01.09.2015 року по 01.09.2018 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування скарги зазначила, що судом першої інстанції не узято до уваги докази необхідності виїзду малолітньої дочки за кордон, пов'язані з оздоровленням дитини та відвідуванням близьких родичів. Відповідач мешкає окремо від дитини та своєю відмовою у наданні дозволу на виїзд до іншої країни, фактично перешкоджає покращенню умов життя дитини, її оздоровленню, фізичному і розумовому розвитку, а отже, порушує права як дитини, так і матері.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвитої:.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2006р. по 24 грудня 2012 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1.

Сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір'ю.

За загальними правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та виїзду в Україну громадян України» та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, (далі Правила) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини частина друга статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення статей 153, 157 СК України, фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, яка має право розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та повинна визначати предмет і підстави позову, та спосіб захисту порушеного права, не зазначила конкретний період перебування дитини за межами України, а зазначила тільки країну.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: