Справа № 201/6171/15-ц,
провадження № 2/201/1968/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року місто Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Батмановой В.В.,

при секретарі Гоц Г.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_3 про незаконне звільнення з роботи, невиплату заробітної плати за час роботи та компенсації при звільненні, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невидачею трудової книжки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача приватного підприємця ОСОБА_3 з позовом про незаконне звільнення з роботи, невиплату заробітної плати за час роботи та компенсації при звільненні, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невидачею трудової книжки. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 05 січня 2015 року позивач була працевлаштована у приватного підприємця ОСОБА_3 З 10 березня 2015 року по 13 березня 2015 року за станом здоров'я позивач перебувала на лікарняному, про що відповідача було повідомлено по телефону. 11 березня 2015 року позивачеві зателефонував відповідач та повідомив, що позивача звільнено, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис із зазначенням причини звільнення як За підрахунками позивача заборгованість відповідача по заробітній платі, яка підлягає виплаті позивачу становить 4064 грн. У зв'язку з вищевикладеним позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати причину звільнення незаконною, змінити причину звільнення, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача заробітну плату за період з 05 січня 2015 року по 06 квітня 2015 року, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав в ньому викладених, . просила суд задовольнити позов.

Представник відповідача, проти задоволення позову заперечував посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, надав письмові заперечення.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд приходить до наступного.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 05 січня 2015 року між сторонами було укладено трудовий договір (а.с. 6), відповідно до якого ОСОБА_1 була працевлаштована на посаду бухгалтера у приватного підприємця ОСОБА_3, про що у трудовій книжці було зроблено відповідний запис (а.с.8).

З 10 березня 2015 року по 13 березня 2015 року за станом здоров'я позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с. 5).

16 березня 2015 року було складено акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності на робочому місці.

Крім того 24 березня 2015 року в складі комісії головного бухгалтера ОСОБА_4, заступника директора з виробництва ОСОБА_5, помічника бухгалтера ОСОБА_6 було складено акт про відсутність на робочому місці в робочий час бухгалтера ОСОБА_1, та запропоновано звільнити бухгалтера ОСОБА_7 з 17 березня 2015 року за прогул без поважних причин відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП України, про що до трудової книжки ОСОБА_1, серія НОМЕР_1, було внесено запис від 16 березня 2015 року.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Прогул є дисциплінарним порушенням і власник підприємства або уповноважений ним орган може накласти на працівника дисциплінарне стягнення, а саме догану або звільнення (ст. 147 КЗпП України). При цьому, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Тобто, у випадку якщо за здійснення прогулу на працівника вже накладалося стягнення у вигляді догани звільнити його за те ж порушення власник (уповноважений ним орган) вже не може.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Отже, пересвідчившись у тому, що поважних причин відсутності ОСОБА_1 на роботі протягом тривалого часу немає, работодавець застосував дисциплінарне стягнення - звільнення.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно з ст. ст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і об'єктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його звільненні, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку та підстав звільнення не встановлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до приватного підприємця ОСОБА_3 про незаконне звільнення з роботи, невиплату заробітної плати за час роботи та компенсації при звільненні, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невидачею трудової книжки відмовити.

В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 36, 37, 38, 39, 40, 116, 117, 221, 232, 233,235 КЗпП України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_3 про незаконне звільнення з роботи, невиплату заробітної плати за час роботи та компенсації при звільненні, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невидачею трудової книжки залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Жовтневого районного

суду м. Дніпропетровська В.В.Батманова