Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2212/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

25 вересня 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Панькевич Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство «Надія», -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПП «Надія».

Свій позов обгрунтовує тим, що з 1989 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 5 травня 2011 року шлюб між ними розірвано.

В 2015 року їй, після отримання відповіді на адвокатський запит, стало відомо про те, що 14 січня 2008 року між ПП «Надія» та ОСОБА_2 було укладено договір № 51-23/07 відповідно до якого ПП «Надія» зобов'язувалося на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи згідно проектно-кошторисної документації за адресою: АДРЕСА_1 та після закінчення будівництва і здачі об'єкту в експлуатацію передати у власність ОСОБА_2 квартиру № 19. Вартість предмету договору складає 338 180 гривень.

31 серпня 2009 року між ПП «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_4, укладено додаткову угоду до вказаного договору інвестування, згідно якої ОСОБА_2 відступив право вимоги на квартиру № 19 ОСОБА_4

Вважає, що додатковим договором від 31 серпня 2009 року ОСОБА_2 навмисно переоформив об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 на цивільну дружину - ОСОБА_4

Договір від 14 січня 2008 року та додаткова угода до нього від 31 серпня 2009 року укладені під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 Згоди на підписання додаткової угоди вона не надавала.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

ОСОБА_2 розпорядився спільним майном подружжя - квартирою без її згоди, а саме передав об'єкт інвестування ОСОБА_4, що суперечить вимогам ст.369 ЦК України та ст. 65 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Просила суд визнати недійсною додаткову угоду №1 від 31 серпня 2009 року укладену між ПП «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до договору №51-23/07 від 14 січня 2008 року, укладеного між ПП «Надія» та ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 243 грн. 60 коп. судового збору.

Крім того, в письмових поясненнях, наданих в судовому засіданні представник позивача зазначив про те, що п.2.3.4. договору інвестування будівництва житла від 14 січня 2007 року №51-23/07 передбачена можливість за письмовою згодою організації ( ПП «Надія») уступити право вимоги та свої зобов'язання за цим договором на користь третьої особи.

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Де-юре між ПП «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відбулося відступлення права вимоги (цесія), що мало бути оформлено відповідним договором. Однак такого договору укладено не було, що на переконання позивача є неправомірним, оскільки до нового кредитора у зобов'язанні переходять всі права первісного кредитора. За вимогами ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор повинен передати новому кредитору всі документи, що засвідчують його права. Про те, до додаткової угоди не долучалося будь-яких актів прийому-передачі основного договору та первісних бухгалтерських документів.

Як вбачається з свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 25 листопада 2009 року ОСОБА_4 змінила ім'я на ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 25 вересня 2015 року було змінено процесуальний статус ПП «Надія» з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 повторно не з'явився в судове засідання з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 повторно не з'явилася в судове засідання з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник ПП «Надія» проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 21 квітня 2011 року по 5 травня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 5 травня 2011 року.

14 січня 2008 року між ПП «Надія» та ОСОБА_2 було укладено договір №51-23/07, відповідно до умов якого організація зобов'язується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи згідно проектно-кошторисної документації за адресою: АДРЕСА_1 та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність інвестору об'єкт інвестування га умовах, встановлених у даному договорі. Інвестор зобов'язується прийняти його у власність та здійснювати інвестиції згідно умов договору.

Пунктом 1.3. договору передбачено, що предметом договору є об'єкт інвестування: квартира АДРЕСА_1.

Відповідно п.п.2.3., 2.4.1. договору, вартість предмету договору складає 338180 грн. В разі здійснення інвестором 100% оплати суми договору у строк до 17 січня 2008 року вартість предмету договору вважається остаточною і не підлягає перегляду.

Пунктом 3.2.4. договору передбачено, що інвестор має право за письмовою згодою організації уступити право вимоги та свої зобов'язання за цим договором на користь третьої особи.

Як вбачається з прибуткового касового ордеру №9 від 15 січня 2008 року ОСОБА_2 перерахував ПП «Надія» 338180 грн. згідно договору №51-23/07 від 15 січня 2008 року.

31 серпня 2009 року між ПП «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була укладена додаткова угода №1 до договору №51-23/07 від 14 січня 2007 року, про зміну об'єкту інвестування.

Як вбачається з додаткової угоди, сторони домовилися про наступне: керуючись п.3.2.3 договору інвестування будівництва житла від 14 січня 2007 року №51-23/07 ОСОБА_2 уступає право вимоги на об'єкт інвестування та відповідно передає усі свої зобов'язання за даним договором ОСОБА_4 При цьому право власності на об'єкт інвестування переходить відповідно до умов договору до ОСОБА_4

ПП «Надія» не заперечує проти уступки права вимоги та передачі зобов'язань за цим договором на користь ОСОБА_4

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на прав спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Отже, на час укладення додаткової угоди № 1 від 31 серпня 2009 року до договору №51-23/07 інвестування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, тому відповідно до ст. 60 СК України майно, що є предметом даного договору належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому ОСОБА_2 не міг розпоряджатися спільним майном - квартирою АДРЕСА_1 без письмової згоди дружини, яка є обов'язковою при укладанні договору стосовно цінного майна.

Відповідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо зміни кредитора у зобов'язані вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався, а відступлення права вимоги на об'єкт інвестування ОСОБА_4 було здійснено на підставі додаткової угоди №1 від 31 серпня 2009 року, що не відповідає вимогам ст.ст. 512-516 ЦК України.

Враховуючи, що додаткова угода №1 від 31 серпня 2009 року укладена між ПП «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до договору №51-23/07 від 14 січня 2008 року, укладеного між ПП «Надія» та ОСОБА_2 суперечить норма ЦК України, СК України, суд приходить до висновку що вказана додаткова угода є недійсною.

Згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Доказів, які б спростовували вказаний позов відповідачі суду не надали.

Суд не вбачає підстав для застосування до спірних відносин строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2015 року директором ПП «Надія» на адресу адвоката Фатенко В.В. був надісланий лист, в якому повідомлено, що 14 січня 2008 року між ПП «Надія» та ОСОБА_2 укладено договір №51-23/07 предметом якого є об'єкт інвестування - квартира АДРЕСА_3. Додатковою угодою №1 від 31 серпня 2009 року ОСОБА_2 відступив право вимоги на об'єкт інвестування ОСОБА_4

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач дізналася про порушення свого права саме в лютому 2015 року, після отримання вказаного листа.

Позивач звернулася до суду з позовом 16 березня 2015 року в межах строку позовної давності.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору.

Не може бути задоволена вимога позивачки про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 178 грн. 95 коп. витрат, пов'язаних з викликом відповідачки до суду, оскільки такі витрати, відповідно до ст. 79 ЦПК України, не відносяться до судових витрат.

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 215,267, 509-516 ЦК України, ст.ст. 60,65 СК України керуючись ст.ст. 10, 14, 212, 213, ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство «Надія» задовольнити частково.

Визнати недійсною додаткову угоду №1 від 31 серпня 2009 року укладену між Приватним підприємством «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до договору №51-23/07 від 14 січня 2008 року, укладеного між Приватним підприємством «Надія» та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243 грн. судового збору.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Повний текст рішення суду виготовлено 30 вересня 2015 року.

Головуючий: Р. В. Демчик