АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра»)про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, мотивуючи тим, що 18 липня 2008 року між банком та ним було укладено кредитний договір №853832/ФЛ.

Вказував, що з метою забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором, 18 липня 2008 року між банком та ним було укладено договір іпотеки №853832/ФЛ-3.

Зазначав, що при укладанні кредитного договору банком було порушено ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, банк перед укладенням кредитного договору не надав йому інформацію про умови кредитування, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, порушивши при цьому принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, укладений кредитний договір є в цілому несправедливим, носить зловмисний характер з боку відповідача і укладений в порушення положень ЦК України.

Посилаючись на те, що в момент укладання договору сторони не знали і не могли передбачити, що на виконання обовязків за договором впливають несприятливі зовнішні умови, а саме: різке підвищення курсу долара США по відношенню до гривні, що потягло значне збільшення боргових зобовязань, внаслідок чого позивач не може виконувати належним чином свої зобовязання, а тому просив суд ухвалити рішення яким визнати недійсними кредитний договір №853832/ФЛ від 18 липня 2008 року та договір іпотеки №853832/ФЛ-З від 18 липня 2008 року, які були укладені між ним та ПАТ КБ «Надра».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №853832/ФЛ, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 64.853 долари 60 центів США на строк до 12 липня 2024 року, зі сплатою процентів за користування кредитом 14,49% річних (а.с.8-12,46,47).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі.

За правилами ст.ст.546,575 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою забезпечення належного виконання вказаного вище кредитного договору між банком та ОСОБА_2 18 липня 2008 року було укладено договір іпотеки №853832/ФЛ-3, за умовами якого позичальник надав в іпотеку нерухоме майно будинок №69, розташований по вул.Сучкова в м.Новомосковську Дніпропетровської області (а.с.13-17).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні, передбачені законом, підстави для визнання недійсними укладених спірних договорів в порядку, передбаченому ст.ст.203,215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо визнання недійсними договорів: кредитного та іпотеки.

Цивільним законодавством України передбачено, що особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст.ст.215-235 ЦК України).

Згідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ст.ст.1048 1052,1054 ЦК України, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі та на яку суд повинен звертати увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобовязань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

В ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Частиною 1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Статтею ст.643 ЦК України визначено момент укладення договору за пропозицією, в якій вказаний строк для відповіді. При цьому Закон встановлює правило відповідно до якого, якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

За змістом ст.ст.536,1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є істотною умовою щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору, на підставі ч.1 ст.1055 ЦК України, є письмова форма.

Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст.654 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила певну суму грошей), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Пункт 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 N168, містить, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту за встановленою формою.

Зазначене положення прийняте Національним банком України на виконання п."д" ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно з яким, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таким, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), а також пп.2 п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого договір про надання споживчого кредиту має містити детальний розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача.

Однак зазначений в Правилах обов'язок повідомлення споживача відносно можливих складових загальної вартості кредиту по суті є істотною умовою кредитного договору, що відрізняється від простого обов'язку повідомлення, передбаченого ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до вимог ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно з якою у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст.18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст.536,638,1056-1 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що спірні договори було підписано ще 18 липня 2008 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК Україні правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У справі, що розглядається, встановлено, що спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував умови кредитного договору.

Позивачем не доведено, що спірні договори порушують публічний порядок, а саме його конституційні права і свободи.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, яка, згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається.

Кредитний договір №853832/ФЛ від 18 липня 2008 року та договір іпотеки від 18 липня 2008 року №853832/ФЛ-З підписані обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договору і згодою з його умовами.

Волевиявлення ОСОБА_3 було спрямовано на отримання грошей для споживчих цілей, для чого він й уклав кредитний договір на сприйнятливих для себе умовах, тобто кредитні зобов'язання приймав на себе добровільно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Доводи ОСОБА_3 про те, що відсутній графік погашення заборгованості не можуть слугувати підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог, оскільки в спірному кредитному договорі в п.3 сторонами визначена щомісячна сума мінімально необхідного платежу.

Щодо посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що укладений кредитний договір здійснено з використанням нечесної підприємницької практики з боку банку, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Закон України «Про захист споживачів» установив недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введені в обману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог правильно зазначив, що при укладенні кредитного договору та договору іпотеки з позивачем було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними, про що свідчить його підпис під договорами, а також дотримані вимоги щодо форми договору, порядку та форми його зміни.

Висновок суду першої інстанції, про те, що при укладанні вказаних договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі не спростовується матеріалами справи та доводами апеляційної скарги.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4