Справа № 127/3525/14-ц Провадження № 22-ц/772/63/2015Головуючий в суді першої інстанції Луценко Л. В.
Категорія 43Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Іванюка М.В., Берегового О.Ю., з участю секретаря Кирилюе Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Вінницької міської ради, до ОСОБА_2, ОСОБА_11, виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, вселення, -

встановила:

В лютому 2014 року позивачі звернулися в суд з цим позовом, відповідно до якого, з урахуванням заяв про зміну та уточнення позовних вимог, просили зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_11 не чинити їм перешкод у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити їх в цю квартиру.

Вказували, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 16 січня 1981 року № 5 ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_5 була виділена зазначена квартира. У зв'язку з цим на ім`я їхнього померлого батька ОСОБА_12 було видано ордер № 0033 від 13 лютого 1981 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_13, на яку був виписаний особовий рахунок на квартиру. ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали заяви про прийняття спадщини після її смерті, однак ОСОБА_2 після смерті матері самовільно змінила замки на вхідних дверях квартири та не допускає ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з членами їхніх сімей до квартири, незважаючи на наявність у ній їх особистих речей. Вона також в грудні 2013 року зверталась із позовом про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_11 такими, що втратили право користування квартирою, у задоволенні якого рішенням Вінницького міського суду від 13 червня 2014 року, яке набрало законної сили згідно з ухвалою Аапеляційного суду Вінницької області 22 липня 2014 року, відмовлено.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 4 листопада 2014 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_11 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користування квартирою АДРЕСА_1. Вселино ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_14, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила змінити рішення суду першої інстанції, повністю відмовивши у задоволенні позову.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також подали апеляційну скаргу, відповідно до якої, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просили змінити рішення суду, задовольнивши вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення їм перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселення їх у цю квартиру.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, яка проживала у АДРЕСА_1, що відноситься до державного житлового фонду і перебуває на обслуговування у ТОВ «Житлово-експлуатаційне об`єднання». Квартира, як об'єкт державної власності, виділена для проживання сім`ї у складі 6 чоловік: подружжю померлих ОСОБА_12 та ОСОБА_13, їхнім дітям ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 зареєстровані у вказаній квартирі, зокрема позивач ОСОБА_4 з 1998 року. Відповідальним квартиронаймачем була зазначена померла ОСОБА_13, після смерті якої договір найму житла не переукладався, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вселились у квартиру на законних підставах як члени сім`ї наймача (ці обставини встановлені рішенням Вінницького міського суду від 13 червня 2014 року, яке набрало законної сили, а відтак не підлягають доказуванню в силу приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Цим же рішенням встановлена відсутність даних, які вказують на не проживання ОСОБА_3 в квартирі понад 6 місяців без поважних причин, відсутність у ній його майна та особистих речей, а відтак визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Крім того, у рішенні зазначено про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 неприязних відносин у зв'язку зі спором щодо користування та подальшої приватизації квартири, а також встановлено, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні нею.

Відповідно до ст. 47 Конституції України Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки ОСОБА_4 як такий, що на законних підставах вселився у спірну квартиру, його право користування цим жилим приміщенням у встановленому законом порядку не припинено, а відповідачка ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у здійсненні цього права, зокрема, не допускає його до проживання у квартирі, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність усунення цих перешкод та вселення ОСОБА_15

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 добровільно виселився із квартири і без поважних причин не проживає у ній понад 10 років на увагу не заслуговують, оскільки фактично зводяться до заперечення обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі між тими ж сторонами, яке набрало законної сили.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність чинення відповідачкою перешкод ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою, тому що сам факт його звернення за судовим захистом свідчить про неможливість безперешкодно користуватись нею, це ж підтверджується і позицією ОСОБА_2, яка фактично заперечує право ОСОБА_4 на проживання у квартирі.

Необхідність вселення ОСОБА_4 у спірне жиле приміщення зумовлена, зокрема, тим, що ОСОБА_2 після смерті матері змінила замок на вхідних дверях квартири і не надає ключа ОСОБА_4 (зазначений факт також встановлений рішенням Вінницького міського суду від 13 червня 2014 року).

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо безпідставності відмови у позові в частині вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з таких міркувань.

З досліджених судом копії особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1, оборотної відомості КП ВМР «ВМТЕ», позовної заяви встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, неповнолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_5, неповнолітня ОСОБА_10 зареєстровані та постійно проживають, відповідно, в с. Майдан та с. Якушинці Вінницького району Вінницької області, спірна квартира не є їхнім постійним місцем проживання, вони не вели спільного господарства з померлим наймачем та не несли витрат по утриманню цього житла.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, оскільки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, неповнолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_5, неповнолітня ОСОБА_10 не зареєстровані і постійно у спірній квартирі не проживають, не вели спільного господарства із померлим наймачем та не несли витрат по утриманню цього житла, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність вимог про усунення їм перешкод у користуванні квартирою та їх вселення.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-60цс12 від 11 липня 2012 року, яка в силу приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові № 6-121цс13 від 11 грудня 2013 року, тому що цей висновок стосується не правовідносин щодо користування житловим приміщення членами сім`ї наймача, а підстав набуття спадкоємцями померлого наймача права власності на житлове приміщення в порядку приватизації.

Таким чином доводи апеляційних скарг не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Оригіналу відповідає: О.С. Панасюк