АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2015 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Галичанського А.Д., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 листопада 2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами.

18.06.2011р. відповідач під»їхав до земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1 та став ламати бетонно-сітчасту огорожу. Позивач звернувся до Шевченківського РВ УМВС В Чернівецькій області. Вина відповідача підтверджена актом огляду комісії від 18.06.2011р.

15.03.2011р. відповідач проник на ділянку позивача по АДРЕСА_1 та зруйнував віконну коробку, зламав перегородки, побив шибки дачного будинку, що підтверджується актом огляду комісії від 15.03.2011р.

15.04.2010р. відповідач на ділянці АДРЕСА_1 порубив і пошкодив чотири плодових дерева, калітку та сітчасту огорожу, вина останнього підтверджується актом огляду комісії від 15.04.2010р.

15.05.2010р. відповідач на зазначеній земельній ділянці позивача пошкодив кущі винограду у кількості шість штук, що підтверджується актом огляду комісії від 15.05.2010р.

22-ц/794/41/ 2015р. Головуючий у 1 інстанції Ярема Л.В. Категорія 30/34 доповідач Перепелюк І.Б.

Вищевказаними діями відповідача позивачу завдано матеріальну шкоду на суму 21504грн. та заподіяно моральну шкоду в розмірі 20000грн. Позивач просив стягнути з відповідача зазначений розмір заподіяної матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту встановлення обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду

першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту завдання йому матеріальної та моральної шкоди.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що земельна ділянка №5 садового товариства «Сирена» по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності від 14.09.2006р.

З досліджених судом першої інстанції доказів, зокрема пояснень свідків встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 на протязі тривалого часу неприязні стосунки.

Актом від 15.04.2010р., який складений ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, встановлено, що на садовій ділянці АДРЕСА_1 виявлено зрубані плодові дерева в кількості 4 штук, пошкоджені 4 дерева, пошкоджена огорожа та вхідна калітка.

Актом від 15.05.2010р., який складений ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, встановлено, що на садовій ділянці АДРЕСА_1 виявлено порубані кущі виноградника, пошкоджені плодові дерева в кількості 6 штук.

Актом від 15.03.2011р. складеним ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 встановлено, що на садовій ділянці АДРЕСА_1 виявлено, що в садовому будиночку вибита віконна рама, розбите скло рами.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що з даних актів не вбачається, що виявлені та зафіксовані в актах пошкодження були вчинені відповідачем ОСОБА_2

Крім того, позивачем в судовому засіданні було визнано, що акти, на які він посилається як головний доказ, були складені ним самим та особами, з якими він знаходиться в родинних відносинах.

Позивач з приводу зазначених в актах пошкоджень, неодноразово звертався в органи внутрішніх справ. Наявні в матеріалах справи постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.06.2011р., від 03.08.2011р., від 02.10.2010р. та висновок за результатами розгляду матеріалів ЖЕО № 6915 підтверджують не встановлення за даними фактами ознак кримінального правопорушення.

З листа УМВС України в Чернівецькій області від 15.07.2013р. вбачається, що розгляд заяви щодо звернення ОСОБА_1 було припинено у зв'язку із тим, що в діях ОСОБА_2, ОСОБА_6 не було встановлено ознак кримінального правопорушення.

Згідно кошторисної документації на ремонтно-відновлювальні роботи на садовій ділянці по АДРЕСА_1, виконаної Чернівецьким філіалом ДП ДНДПВ інституту « НДІпроектреконструкція», вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 21504 грн.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірним рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичні юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу 15.04.2010р., 15.05.2010р., 15.03.2011р. відповідачем ОСОБА_2 шкоди та її розміру суду не представлено.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування відповідачем шкоди заподіяної позивачу 15.04.2010р., 15.05.2010р., 15.03.2011р. є правильним.

В акті від 18.06.2011р. який був складений ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зазначено, що о 15-30год. 18.06.2011р. ОСОБА_2 виламував бетонну огорожу ділянки, була знищена бетонна огорожа довжиною 44,2м.

В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.06.2011р. зафіксовані пояснення ОСОБА_2 з яких вбачається, що він 18.06.2011р. знаходився на своїй садівничій ділянці в садівничому товаристві «Сирена» і в цей час до нього вантажний автомобіль завозив будівельні матеріали при цьому пошкодив огорожу позивача, так як той встановив бетонні стовпи, самовільно захопивши частину дороги загального користування, чим заважає заїзду вантажних автомобілів та завезенню будівельних матеріалів.

Отже, що стосується події яка мала місце 18.06.2011р. колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує факт пошкодження встановленої позивачем огорожи та стовпів, однак зазначає, що огорожа була встановлена позивачем неправомірно, оскільки займала частину дороги загального користування для проїзду автомобілів.

Відповідач ОСОБА_2, при розгляді апеляційної скарги, не заперечував, що при проїзді автомобіля в тому числі при завезенні на його ділянку будівельних матеріалів, стовпи та огорожа, встановлені позивачем, були пошкоджені.

Суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини та неповно дослідив зазначені докази.

Фактично визнаючи подію, що мала місце 18.06.2011р., відповідач як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції просив застосувати строк позовної давності відносно події 18.06.2011р.

Суд першої інстанції безпідставно не звернув на це увагу.

Відповідно до положень ст.ст.257, 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що пошкодження огорожі мало місце 18.06.2011р., про що одразу було відомо позивачу, враховуючи складений ним акт та його звернення до правоохоронних органів. З позовом про відшкодування заподіяної шкоди позивач звернувся 23.06.2014р., отже після спливу строку позовної давності. Причини пропущення позовної давності позивачем не зазначені та не вбачається поважності причин пропущення цього строку.

Суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини та неповно дослідив зазначені докази, порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до пп.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для часткового скасування рішення.

Враховуючи зазначені обставини, керуючись пп.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, рішенні в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування шкоди завданої пошкодженням огорожі слід скасувати та відмовити в задоволенні позову в цій частині за спливом позовної давності.

Відповідно до п.5 Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, а саме моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Отже, при заявлені вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести факт заподіяння відповідачем такої шкоди та її розмір.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно зазначив, що належними та допустимими доказами не підтверджено заподіяння позивачу такої шкоди. Апелянтом зазначений висновок не спростований.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги докази, зокрема експертне заключення на обґрунтування матеріальної шкоди, а також постанови і протоколи Шевченківського РВ УМВС є безпідставними, оскільки належні та допустимі докази представлені сторонами по справі були предметом дослідження судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі безпідставними є посилання апелянта на те, що судом не надано перелік недоліків обґрунтування відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ці доводи спростовуються мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції де зазначені підстави для відмови в задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поведінки особам, які 19.11.2014р. проникли через огорожу на ділянку позивача та проводили фотографування не є підставою для скасування рішення, оскільки це не є предметом позову, а апелянт не позбавлений права на звернення до правоохоронних органів, відповідно до норм діючого законодавства.

Керуючись ст. 307, п.п.1,4 ч.1 ст. 309ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої пошкодженням огорожі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :