АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/27/15 Справа № 2-810/11 Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л.Г. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського, Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, зазначаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її бабуся - ОСОБА_6, склала заповіт, відповідно до якого заповіла їй квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Коли позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини після її смерті, з'ясувалось, що 27 травня 2007 року ОСОБА_6 склала інший заповіт на ім'я свого сина - ОСОБА_3, яким заповіла вказану квартиру йому. У зв'язку з хворобою ОСОБА_6, замість неї, заповіт підписав ОСОБА_7 у присутності свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Вважаючи, що померла ОСОБА_6 за станом здоров'я в момент укладання заповіту не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними позивач просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 27 травня 2006 року на ім'я ОСОБА_3 та визнати її право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с. 5-9).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом в якому просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, посилаючись на те, що він тривалий час доглядав свою матір - ОСОБА_6, тому вона вирішила заповісти йому належну їй вищевказану квартиру тому 27 травня 2006 року заповіт, при цьому ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_6 на час складення заповіту повністю усвідомлювала свої дії, розуміла їх значення та могла керувати ними (т.1 а.с. 41-44).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за нею права власності на квартиру було залишено без розгляду за її заявою (т.1 а.с. 184-185).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 27 травня 2006 року, складений ОСОБА_6 та посвідчений 27 травня 2006 року приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №1866.

ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4, третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом - відмовлено (т.1 а.с. 191-192).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 просить відмовити та задовольнити зустрічний позов (т.1 а.с. 197-204).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання недійсним заповіту складеного 27 травня 2006 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у судовому засіданні було підтверджено факт відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_6 при укладенні заповіту, оскільки за своїм психічним та фізичним станом через тяжку хворобу вона не могла самостійно та добровільно здійснити свою волю щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті та посилався на ст.ст.215, 1233,1234 ч.1,1247,1257 ЦК України. У зв'язку з цим суд дійшов до висновку про відхилення зустрічного позову ОСОБА_3

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого заповіла своїй онуці ОСОБА_4 належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1993 року квартиру АДРЕСА_1. Цей заповіт було посвідчено державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної Устиновою Т.Г. та зареєстровано в реєстрі за №3-2628 (т.1 а.с. 10-11, 20-22).

27 травня 2006 року ОСОБА_6 склала інший заповіт, відповідно до якого вона заповіла усе належне їй майно синові ОСОБА_3 У зв'язку із хворобливим станом заповідача даний заповіт було складено на дому за адресою її перебування в АДРЕСА_2 та підписано ОСОБА_7 Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 (т.1 а.с. 50, 81).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.12).

Заявляючи вимоги про визнання останнього заповіту недійсним на підставі ст.ст.225,1234, ч.4 ст1254 ЦК України, позивач посилалась на те що ОСОБА_6 на час складення заповіту знаходилася у стані коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв'язку з тяжкою формою захворювання (а.с.5-9).

Посмертною судово-психіатричної експертизою від 05 грудня 2013 року, яка була призначена під час розгляду справи у суді першої інстанції, визначити психічний стан ОСОБА_6 на момент складання заповіту від 27 травня 2006 року не виявилось можливим, з причини суперечливості пояснень свідків та малоінформативністю медичної документації (а.с. 165-167).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції була проведена додаткова посмертна судово-психіатрична експертиза (т. 2 а.с. 29-30).

Згідно до акту додаткової посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_6 на момент складання заповіту від 27 травня 2006 року на психічні розлади не страждала. За своїм психічним станом могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с. 50-53).

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12.

Однак, місцевий суд, поклавши в основу свого рішення пояснення свідків та наявну в матеріалах справи медичну документацію ОСОБА_6, дійшов хибного висновку про відсутність вільного волевиявлення останньої при складанні заповіту 27 травня 2006 року.

При цьому, суд першої інстанції не зазначив внаслідок якої саме хвороби ОСОБА_6 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, обмежуючись лише посиланнями на те, що остання страждала на тяжку хворобу.

З відповіді міської поліклініки № 1 м. Дніпропетровська вбачається, що ОСОБА_6 з 1990 року перебувала під доглядом лікаря з діагнозом: ішемічна хвороба серця, постінфарктний кардіосклероз (після перенесеного інфаркту міокарда у лютому та червні 1999 року), стабільна стенокардія напруги, правостороння геміплегія, сенсомоторна афазія (т.1 а.с. 38),

На обліку у міському психоневрологічному диспансері за час свого життя ОСОБА_6 не перебувала та за психіатричною допомогою не зверталась (т.1 а.с. 123).

Відповідно до положень ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Матеріалами справи не встановлено, що заповіт було вчинено через представника.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правові підстави та обґрунтування на які вказувала позивач у своїй позовній заяві для визнання заповіту недійсним, і, які позивач під час розгляду справи не змінювала, не знайшли свого підтвердження зібраними у справі доказами.

Визнаючи заповіт недійсним, суд першої інстанції виходив з інших правових підстав, а саме положень на ст.ст.215, 1233,1234 ч.1,1247,1257 ЦК України, які позивачем не заявлялися.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання заповіту недійсним, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_4 в цій частині

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, то враховуючи роз'яснення, викладені в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на спадкове майно у судовому порядку відсутні, оскільки він прийняв спадщину після померлої ОСОБА_6 шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори та має можливість одержати свідоцтво про право на спадщину, так як доказів відмови йому у видачі свідоцтва про право на спадщину матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 27 травня 2006 року, складений ОСОБА_6 і посвідчений 27 травня 2006 року приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №1866, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, треті особи - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним складеного ОСОБА_6 та посвідченого 27 травня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №1866, - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: