У х в а л а

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
Парінової І.К.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» в особі головного лікаря ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Фонд державного майна України, про виселення з наданням іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на рішення апеляційного суду Київської області від 4 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Дочірнє підприємство «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» (далі - ДП «Санаторій «Україна») звернулося до суду з позовом про виселення з наданням іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 5 листопада 2013 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з кімнати № 3 площею 16.5 кв. м, що знаходиться в сімейному гуртожитку по АДРЕСА_1 з наданням іншого приміщення, а саме кімнати площею 11.5 кв. м у квартирі № 6 в сімейному гуртожитку по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 4 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ДП «Санаторій «Україна» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (норма частини 2 статті 324 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради народних депутатів від 10 грудня 1984 року № 631/4 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований як сімейний гуртожиток Ворзельського кардіологічного санаторію «Україна». Відповідно до реєстраційного посвідчення від 27 січня 1978 року цей гуртожиток зареєстровано за санаторієм «Україна» на підставі рішення виконавчого комітету Ворзельської селищної ради № 2 від 24 січня 1978 року.

Наказом філії АТ «Укрпрофоздоровниця» Ворзельського кардіологічного санаторію «Україна» від 16 травня 1996 року № 31-к ОСОБА_7 було прийнято на посаду лікаря-педіатра.

Із будинкової книги житлового будинку (гуртожитку) АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_7 зареєстрована за цією адресою.

7 вересня 2004 року між керівником санаторію «Україна» та ОСОБА_7 укладено договір № 12 про надання житла в сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Того ж дня ОСОБА_7 видано ордер № 312 на вселення на сім`ю з двох чоловік: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у кімнату № 3 площею 16 кв. м.

12 квітня 2010 року ОСОБА_7 подала заяву про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію. На спільному засіданні адміністрації та профкому санаторію «Україна» від 1 грудня 2010 року вирішено, що зважаючи на довготривалу роботу ОСОБА_7 в санаторії їй необхідно звільнити кімнату № 3 площею 16,0 кв. м та надати їй кімнату у квартирі НОМЕР_1 площею 11,5 кв. м у сімейному гуртожитку санаторію.

Згідно з актом від 22 грудня 2010 року ДП «Санаторій «Україна» ОСОБА_7 відмовилася від переселення до кімнати площею 11,5 кв. м у квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_8 у кімнаті № 3 не проживає з січня 2009 року по 2 серпня 2010 року.

Звертаючись до суду, ДП «Санаторій «Україна» зазначало, що ОСОБА_7 має бути виселено у зв'язку з припиненням трудових відносин, що існували між ними, а ОСОБА_8 підлягає виселенню, так як він не перебував у трудових відносинах з ДП «Санаторій «Україна» та йому не видавався ордер на вселення. Крім того, вважав, що ОСОБА_7 має бути надано інше житлове приміщення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають виселенню з наданням іншого житлового приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції не з'ясував обставини щодо видачі відповідачам ордеру на зайняття жилої площі у гуртожитку.

Однак із таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, адже він суперечить закону і не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

Статтею 124 ЖК УРСР визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 ЖК УРСР, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, а також пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів.

Згідно частиною 3 статті 132 ЖК УРСР осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 припинила трудові відносини із санаторієм «Україна», відтак її може бути виселено лише з наданням іншого жилого приміщення, оскільки вона тривалий час пропрацювала у санаторії «Україна» та звільнилась звідти у зв'язку з виходом на пенсію.

Незважаючи на те, що позивач, звертаючись до суду, просив виселити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з кімнати № 3 площею 16 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 з наданням їм іншого жилого приміщення, а суд першої інстанції з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства розглянув справу в межах заявлених вимог, суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення на предмет законності та обґрунтованості, мав вирішити спір з урахуванням викладених у позовній заяві вимог та положень статей 124, 125, 132 ЖК УРСР.

За таких обставин суд неправильно застосував норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених частинами 2, 3 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 4 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Ступак
С.П. Штелик