УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, Органу опіки та піклування Залізничного району м. Львова, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, Органу опіки та піклування Залізничного району м. Львова, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що відповідно до укладеного договору від 16 квітня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 31 250 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12, 96 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором, 16 квітня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір.

ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 53 427, 26 доларів США, уточнивши позовні вимоги, просило звернути стягнення в рахунок її погашення на квартиру, загальною площею 35,60 кв. м, по АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент реалізації предмета іпотеки та виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири по АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року, позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 16 квітня 2008 року в розмірі 53 427,26 доларів США, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 35,60 кв. м, по АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент реалізації предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири по АДРЕСА_1, із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 555 грн 70 коп. сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що внаслідок невиконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, у зв'язку із чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі задовольнити свої вимоги за укладеним із відповідачем кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачу квартиру по АДРЕСА_1.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

При вирішенні справи судами встановлено, що 16 квітня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 31 250 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,96 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2018 року.

Виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором забезпечено іпотекою відповідача, а саме: квартирою по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 15 квітня 2013 року утворилася заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 53 427,26 доларів США.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, керуючись ст. 526 ЦК України та з огляду на наданий банком розрахунок заборгованості, стягнув з відповідача суму заборгованості за кредитом та проценти за користування кредитними коштами і нараховані комісію та штрафи.

Згідно із вимогами ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 215 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st215>, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а також мотивувальної частини із зазначенням встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору визначено, що банк має право стягнути кредит достроково, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, й затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць.

Відповідно до ст. 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843298/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843299/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843293/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843307/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Однак, місцевий суд, всупереч ст. ст. 212-213 ЦПК України, всупереч ст. 214 ЦПК України не з'ясовував з якого часу, з урахуванням його конкретних умов у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимагати від відповідача погашення заборгованості; коли ОСОБА_4 перестав виконувати умови кредитного договору і сплачувати кошти в рахунок погашення заборгованості та виходячи із встановлених обставин, не було вжито передбачених законом заходів для попередження сторін про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, судом не встановлено у рішенні факт дотримання чи спливу позовної давності за заявленими у травні 2013 року вимогами позивача щодо кожного з платежів за кредитним договором, укладення якого датовано квітнем 2008 року, при цьому як вбачається із наданого позивачем розрахунку прострочення відповідача по сплаті кредитних коштів мало місце з 18 травня 2009 року, тобто не з'ясовано дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін.

Також, згідно із ч. ч. 1,2 ст. 39 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1> регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1> після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1> громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1> встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1>.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається з укладеного 16 квітня 2008 року між сторонами іпотечного договору, предмет іпотеки належить ОСОБА_4 на підставі розпорядження органу виконавчої влади від 08 грудня 2005 року.

Однак, судом першої інстанції при вирішенні питання про виселення відповідачів не було враховано вище перелічених положень житлового законодавства та не звернуто уваги на те, що в іпотеку передано житло, яке не було придбано за рахунок отриманих кредитних коштів, у зв'язку із чим відсутні передбачені законом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Вказані порушення місцевим судом вимог процесуального законодавства залишилися також поза увагою й суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене ухвалені у справі не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік