АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3423/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1236/15 Доповідач - Гурзель І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Гурзеля І.В.

суддів - Фащевська Н. Є., Щавурська Н. Б.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю позивача ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 з участю органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про визнання права на користування житлом , вселення у квартиру, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та зустрічні позови ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 з участю органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про визнання права на користування житлом , вселення у квартиру, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 2000 року разом із своїми батьками: ОСОБА_5 та матір'ю ОСОБА_6, проживала та була зареєстрована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка належала на праві власності батькові ОСОБА_5 Вказала, що у 2007 році між батьками шлюб розірвано. Через постійні конфлікти та сварки, а також через страх бути побитою, вони з матірю змушені були залишити квартиру та переїхати в інше місце.

Також, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулись до позивача ОСОБА_1 із зустрічними позовними заявами про визнання позивача ОСОБА_1 такою, шо втратила право на користування житловим приміщенням та виселення її із квартири. В обґрунтуванні своїх вимог відповідач ОСОБА_5 вказував, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, за вказаною адресою не проживає з 2007 року, оскільки добровільно залишила квартиру та переїхала проживати в АДРЕСА_2, тобто не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року, що є підставою для визнання її такою, що втратила право на користування вказаною квартирою. Також в зустрічному позові вазали, що відповідач ОСОБА_5 втратив право власності на спірну квартиру, членом сім'ї якого є позивач, а тому позивач ОСОБА_1 набула статусу тимчасового жильця, виселення якого вправі вимагати ОСОБА_4. як новий власник квартири.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічні позови ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовільнити, посилаючись на неправильне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Заслухавши в судовому засіданні представника відповідачів ОСОБА_3, який підтримав вимоги апеляційної скарги в межах зазначених доводів, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які заперечили проти поданої апеляційної скарги та вважають рішення першої інстанції законним та обгрунтованим, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги вбачається, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Так, судом встановлено, що 19 лютого 2008 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду затверджена мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_5 зобов'язався залишити за неповнолітньою донькою ОСОБА_1 право проживання та реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 незалежно від причин та термінів її відсутності у вказаному помешканні. При цьому, беручи на себе всі витрати, повязані із реєстрацією ОСОБА_1 за вказаною адресою . За вказаних обставин справи , суд першої інстанції вірно зробив висновок, що позивач ОСОБА_1 має право на проживання у АДРЕСА_1, оскільки була зареєстрована у вказаній квартирі з 2007 року, як неповнолітня донька власника квартири, а тому мала право на проживання у квартирі свого батька. Таке право ОСОБА_1 має, також, на підставі судового рішення, зокрема ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 19.02.2008 року, згідно якої ОСОБА_5 зобов'язався залишити за неповнолітньою донькою ОСОБА_1 право проживання та реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 незалежно від причин та термінів її відсутності у вказаному помешканні, а тому доводи апелянта, про те що позивач ОСОБА_1 більше одного року не проживала у АДРЕСА_1 і як наслідок втратила право на користування вказаною квартирою є невірними та такими, що суперечать дійсним обставинам справи.

Колегія суддів, також, погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем ОСОБА_1 доведено той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 чинять їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_5 поміняв вхідні двері у квартиру, змінив замок та разом із відповідачем ОСОБА_4 не впускають її у спірне житло, шляхом ненадання їй ключів від вказаної квартири, що підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та актом від 01 вересня 2014 року про відсутність відповідачів 01.09.2014 року за вказаною адресою, на вимогу позивача з метою надання їй ключів від даної квартири.

Так, відповідно до положень ст. 1 Конвенції про права дитини - дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Крім того, згідно положень ст. 47 Конституції України - кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В свою чергу, положеннями ст. 176 СК України визначено, що батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Згідно положень ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення маюТБ'Чтраво користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

При цьому, положеннями ч.4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 98 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_4 про те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 15.07.2014 року, а тому вказує, що згоди на проживання ОСОБА_1 вона не давала, колегія вважає їх безпідставними, тому що позивач ОСОБА_1 не втрачає право на проживання в даній квартирі у зв'язку із зміною її власника, оскільки колишній власник ОСОБА_5, членом сім'ї якого є позивач ОСОБА_1 (як його донька), не втратив право на проживання у вказаній квартирі, оскільки є чоловіком теперішнього власника квартири ОСОБА_4

Таким чином, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідачами не наведено правових підстав, передбачених ЖК УРСР, для виселення позивача ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку із чим підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційний скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2015 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області І.В. Гурзель