Справа № 742/5279/14 Провадження № 22-ц/795/126/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Галич А. І. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М.
при секретарі:Сахаровій К.О.
за участю:представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання доньок ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2014 року,-з дня подачі заяви до суду, і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_7 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, закривши провадження у справі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи. Апелянт вказує, що рішенням виконкому Прилуцької міської ради від 11.10.2011 року у зв'язку з бажанням доньки ОСОБА_8 проживати разом з ним, на підставі висновку служби у справах дітей Прилуцької міської ради від 27.09.2011 року, місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_8 було визначено разом з ним. В подальшому, як зазначає апелянт, він звертався з позовом до ОСОБА_5 про часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів, а також з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.11.2012 року було затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої апелянт залишав без розгляду подані ним зазначені позови до ОСОБА_5, а вона відмовилась від свого права на стягнення аліментів по виконавчому листу № 2-1139 від 14.07.2010 року; при цьому апелянт зобов'язався сплатити на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 6085 грн. готівкою; також в умовах мирової угоди вказано, що з моменту набрання ухвалою суду законної сили, виконавче провадження ВП № 21901251, відкрите 06.09.2010року, підлягає закінченню; провадження у справі було закрито. Апелянт також вказує, що ухвалою суду першої інстанції від 12.11.2013року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей на підставі п.2 ч.1статті 205 ЦПК України. ОСОБА_7 зазначає, що оскільки вказані ухвали суду першої інстанції від 20.11.2012року та від 12.11.2013року набрали законної сили, то провадження у даній справі суд першої інстанції повинен був закрити відповідно до п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_7, ОСОБА_5, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень(а.с.74-76), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони від шлюбу, який було розірвано в 2010 році (а.с.11), мають двох дітей: дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7) та дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14.07.2010 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 червня 2010року року і до повноліття дітей (а.с. 16).

Рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 11.10.2011року №525 (а.с.18), було визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_7

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.11.2012 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 було затверджено мирову угоду між сторонами, згідно з якою ОСОБА_5 відмовилась від стягнення аліментів по виконавчому листу № 2-1139 від 14.07.2010року; ОСОБА_7 зобов'язався сплатити ОСОБА_5 кошти в сумі 6085грн., що складає 1/2 частину суми від заборгованості по виконавчому провадженню ВП № 21901251; сторони визнали факт, що з моменту набрання вказаною ухвалою про затвердження мирової угоди законної сили, виконавче провадження ВП № 21901251, відкрите 06.09.2010року постановою головного державного виконавця ВДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа № 2-1139 від 14.07.2010року, підлягає закінченню; провадження у справі було закрито(а.с. 23).

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.11.2013 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей на підставі п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України (а.с.25).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на ухвалу суду першої інстанції від 20.11.2012року, якою визнано мирову угоду між ОСОБА_7 і ОСОБА_5(а.с.23), як на підставу для закриття провадження у справі, є безпідставним. При цьому суд вказав, що вказана мирова угода вирішувала питання, які склалися між сторонами на момент її підписання - листопад місяць 2012 року та її умови враховували ту обставину, що одна з дочок проживала з матір'ю, а інша дочка - ОСОБА_8, з батьком, тому вказана мирова угода не може впливати на правовідносини які будуть складатися між сторонами в майбутньому. Також суд першої інстанції прийняв до уваги довідку виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області № 830 від 04.09.2014року, відповідно до якої дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом зв своєю матір'ю ОСОБА_5 з серпня місяця 2013 року по АДРЕСА_1 ( а.с.4). Суд першої інстанції зазначив, що оскільки по справі встановлено, що двоє неповнолітніх дітей сторін проживають разом з матір'ю - ОСОБА_5. та знаходяться на її утримання, у ОСОБА_5 є право на стягнення з відповідача аліментів на свою користь на утримання неповнолітніх дітей з дня звернення до суду з даним позовом і до їх повноліття.

Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції, оскільки вказаний висновок узгоджується з приписами норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновків рішення суду першої інстанції та відносно того, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи з правового аналізу вказаної норми права, обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення дітьми повноліття, лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання.

Статтею 188 Сімейного кодексу України регламентовано, що батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом, і вказане право позивач реалізувала, звернувшись до суду з даним позовом в листопаді 2014року(а.с.1).

Відповідно до статті 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.1), позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно на утримання їх двох неповнолітніх дітей, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, - з 21.11.2014 року і до досягнення дітьми повноліття.

Посилання апелянта ОСОБА_7 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.11.2012 року, якою визнано мирову угоду між сторонами, згідно з умовами якої ОСОБА_5 відмовлялася від стягнення аліментів по виконавчому листу № 2-1139 від 14.07.2010року,а виконавче провадження ВП №21901251, відкрите 06.09.2010року,підлягало закінченню, як на підставу закриття провадження у даній справі відповідно до п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України, є безпідставними. Оскільки дана ухвала суду, якою визнана мирова угода між сторонами, стосується конкретного виконавчого провадження ВП № 21901251, яке було відкрито 06.09.2010року, і не розповсюджується на аліментні права та обов'язки сторін, які виникають в подальшому. Також є безпідставним і посилання апелянта, як на підставу закриття провадження у даній справі згідно з п.2ч.1 статті 205 ЦПК України, на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 12.11.2013року (а.с. 25), якою закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. У зв'язку з наведеним необхідно зазначити, що обов'язок утримання дітей припиняється лише з досягненням ними повноліття або з підстав, передбачених статтею 188 Сімейного кодексу України. Таким чином, правовідносини, які передбачають обов'язок батьків утримувати своїх дітей, носять довготриваючий характер і припиняються лише з підстав, які передбачені законодавством, але не можуть ні в якому випадку суперечити інтересам дитини. Вказані ухвали суду, на які посилається апелянт, як на підставу для закриття провадження у даній справі згідно з п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України, не припиняють обов'язку відповідача сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, оскільки вони стосуються сплати відповідачем аліментів за відповідний хронологічний період.

Крім того, в розумінні п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України предмет позову в даному випадку є відмінним від зазначених попередніх позовів, оскільки в даному позові ОСОБА_5 просила суд про стягнення аліментів саме з дня звернення до суду, - з 21.11.2014 року і до досягнення дітьми повноліття, а не про стягнення сум аліментів за минулий час.

Також апеляційний суд приймає до уваги ту обставину, що в подальшому змінилися обставини, які існували на час укладення сторонами мирової угоди, яка визнана судом відповідно до ухвали від 20.11.2012 року, а саме, факт проживання з одним із батьків неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зокрема, відповідно до даних довідки № 830 від 04.09.2014 року, виданої виконавчим комітетом Линовицької селищної ради Прилуцького району (а.с.4),ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає зі своєю матір'ю, ОСОБА_5 з серпня місяця 2013 року по АДРЕСА_1. Згідно з довідкою про склад сім'ї № 746 від 29.07.2014 року, виданою виконавчим комітетом Линовицької селищної ради Прилуцького району(а.с.5), разом з матір'ю ОСОБА_5 проживають діти: ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та знаходяться на утриманні матері.

Відповідно до Принципу № 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Приймаючи до уваги наведене, доводи апеляційної скарги відносно того, що провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей підлягає закриттю відповідно до п.2ч.1статті 205 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Розмір стягнутих на утримання неповнолітніх дітей аліментів апелянтом не оскаржується. Разом з тим, листом апеляційного суду (а.с.66) ОСОБА_7 було запропоновано в порядку приписів статті 182 Сімейного кодексу України представити суду документи стосовно свого матеріального становища, проте, вказані документи апелянтом суду не представлені.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: