АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О., при секретарі - Левцунові І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено (а.с. 143).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, і порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та винесення нової про скасування заходів забезпечення позову відносно ОСОБА_2 (а.с.146-148).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу - залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішень суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2009 року було задоволено заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах заявлених позовних вимог - 162 212,31 грн.: на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження (а.с. 44).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 2007-135 від 16 липня 2007 року 157 732,18грн.; стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 2007-135 від 16 липня 2007 року 200грн.; а також судовий збір у сумі 1700гр. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120гр. (а.с. 88-90).

03 жовтня 2014 року ОСОБА_2 подала заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2009 року, в обґрунтовування якої посилалась на те, що між банком та позичальником ОСОБА_3 21 лютого 2012 року укладено додатковий договір № 1 про реструктуризацію заборгованості, згідно із яким строк сплати кредиту продовжено до 5 лютого 2019 року, що свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди і про припинення договору поруки згідно із ч.1 ст. 559 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2, суд 1 інстанції в ухвалі від 12 грудня 2014 року посилався на те, що заявником не надано доказів про те, що рішення суду 04 червня 2010 року відповідачами виконано.

Висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Так, згідно із ч. З, 6 ст. 154 ЦПК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

За таких обставин, ухвала суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, і її слід залишити без змін. Посилання в апеляційній скарзі на те, що 21 лютого 2012 року між банком та позичальником ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 про реструктуризацію заборгованості, згідно із яким строк сплати кредиту продовжено до 5 лютого 2019 року, що свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди і про припинення договору поруки згідно із ч.1 ст. 559 ЦК України не свідчить про незаконність ухвали, оскільки дані обставини не скасовують рішення суду 04 червня 2010 року, яке згідно із ч.5 ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання.

Посилання апелянта на те, що рішення суду майже виконано, оскільки залишилось сплатити 25 604,28гр., - спростовується розрахунком заборгованості станом на 24 листопада 2014 року (а.с.127-130)

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки не свідчать про незаконність ухвали суду і не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм матеріального чи процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни ухвали, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалу від 12 грудня 2014 року слід залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

СУДДІ: