Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Яковлєва М.С. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 318/1990/14
02 листопада 2015 року Справа № 22ц/778/4910/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Подліянова Г.С., Кримська О.М.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кам"янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми позики та за зустрічними вимогами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу КШКІНА Валентина Василівна про визнання правочинів недійними, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом (який був уточнений) до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 16.04.2013 року він надав відповідачам (подружжям) позику - гроші в сумі 150 000 доларів США з встановленими строками поверненням, а саме: 100 000 доларів США - до 01.11.2013 року, 25 000 доларів США - до 01.07.2014 року й решта 25 000 доларів США - до 01.11.2014 року та виплатою відсотків у розмірі 15 000 доларів США. Відповідний договір був укладений у письмовій формі двома відповідними розписками. 12.07.2013 року, в рахунок позичених коштів, отримав 100 000 доларів США, а згодом, 02.07.2014 року, ще 5000 доларів США. За останніми уточненими вимогами покликав суд стягнути з відповідачів солідарно неповернуту частку боргу у розмірі з урахуванням індексу інфляції 753 600 грн. та судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді.

У зустрічних вимогах відповідачі заявили вимоги про визнання боргової розписки з доповненнями до неї та договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 12.07.2013 року недійними, посилаючись на безгрошовість договору позики і договору купівлі-продажу житлового будинку та як такими, які вчинено з порушенням закону, під впливом обману, тяжкої обставини й насильства відповідачів за зустрічним позовом.

Рішенням Кам"янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17.03.2015 року первісний позов задоволений. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несплачені кошти за договором позики у сумі 753 600 грн., судові витрати пов'язані з оплатою судового збору у розмірі 3654 грн., витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів у сумі - 270 грн. 87 коп. Заявлені зустрічні вимоги відхилені.

В апеляційній скарзі відповідачі покликали скасувати судове рішення, оскільки на їх думку, суд неправильно застосував норми процесуального права щодо забезпечення доказів у справі, виклику сторін у судове засідання та неправильно визначив обставини справи щодо передачі грошей за спірним договором та договором відчуження нерухомого майна.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.303,309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Із матеріалів справи видно, що позивач надав суду письмовий договір позики від 16.04.2013 року та додаток до нього від 05.12.2013 року, із яких слідує, що відповідач ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_3 грошові кошти - 150 000 доларів США із яких 100 000 доларів США мали бути повернуті до 01.11.2013 року, 25 000 доларів США до 01.07.2014 року, а решта - 25 000 доларів до 01.11.2014 року. Умовами договору також було обумовлено сплату відсотків у розмірі 15 000 доларів США (т-1 а.с.4,5).

За ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із тексту договору слідує, що кошти надані позивачем водночас з підписанням договору.

Договір позики належить до групи реальних договорів і, відповідно, вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Права та обов'язки сторін не можуть виникнути до передачі грошей.

Із змісту ч.2 ст.640 ЦК України слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідач твердив на тому, що гроші він не отримував, а отже фактично заявив про безгрошовість угоди.

Для захисту інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця ст.1051 ЦК передбачена можливість оспорювання договору позики в зв'язку з його безгрошевістю.

Оспорювання договору позики здійснюється у судовому порядку. При цьому позичальником можуть бути використані будь-які докази (письмові, аудіо-, відеозапис), крім свідчень свідків.

Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Водночас судом встановлено, що на погашення боргу було сплачено 100 000 доларів США про є відповідна письмова розписка(а.с.4).

Всупереч згаданій нормі, єдиним доказом безгрошовості договору є лише особисті пояснення відповідача про вкладення спірної суми позики в сумісну діяльність з ОСОБА_3, ОСОБА_4 й ОСОБА_5.

При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обстоювали свою позицію і тим, що при укладенні спірного договору позики з боку ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був вчинений психологічний тиск.

Водночас відповідачі посилались і на те, що спірний правочин був укладений під впливом обману та тяжких обставин.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У роз'ясненнях, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", йдеться, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на уладення правочину.

Жодних доказів того, що оспорюваний договір було укладено внаслідок обману матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку у цій частині вимог.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в позові, районний суд на підставі досліджених і оцінених в сукупності доказів надав оцінку всім обставинам, на які посилалися сторони, як на підставу позову, та дійшли обґрунтованого висновку про їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.

Стосовно психічного тиску на який посилається заявник та, який, на його думку, відображений у висновках незалежної судово-експертної установи від 28.05.2015 року.

Статтею 627 ЦК закріплено принцип свободи договору, зокрема, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Недотримання умови свободи договору тягне за собою його недійсність.

Однією з підстав недійсності договору є вчинення правочину під впливом насильства.

Частиною 1 ст.231 ЦК передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Психічне насильство має вираз в погрозах спричинити фізичну, моральну, матеріальну шкоду, позбавити яких-небудь благ. Мета психічного насильства - залякування потерпілого. Отже, психічне насильство це - бажання викликати почуття страху.

Психічний тиск здійснюється шляхом погрози вчинення дій, які дана особа вважає для себе надзвичайно несприятливими.

При здійсненні психічного тиску фізичного насилля не здійснюється, проте особа перебуває під впливом погроз зазнати певних негативних наслідків, які можуть проявитися як у погрозі здійснення у майбутньому тілесних ушкоджень, так і погрозі вчинення інших дій, які не пов'язанні з фізичним впливом, але які можуть спричинити для цієї особи небажані наслідки

При цьому суд зауважує, що психічний тиск повинен бути реальним, а не існувати в уявленні особи.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Експерт у своїх висновках застережив на тому, що рукописний текст розписки та доповнення до неї виконані під впливом незвичайного психофізичного стану, який мав тимчасовий характер та був обумовлений, наприклад, сильним емоційним хвилюванням (т-3 а.с.59).

Загально відомо, що психофізичний стан розуміється як цілісна реакція особистості на зовнішні та внутрішні стимули.

Сутність психофізичного стану людини полягає у тому, що він формується в процесі і під впливом конкретної діяльності (емоцій).

Суб'єктивний психологічний стан відображаються у формі безпосередніх переживань (емоцій), відчуттів приємного або неприємного, відношення людини до світу і людей, до процесу і результату його практичної діяльності.

Емоційне хвилювання може виникати з налаштуванням людини на майбутню подію її ставленням до наявної чи майбутньої ситуації, до інших людей, до самої себе тощо.

Однак, переконливих даних про те що відповідачі за зустрічними вимогами вчинили неправомірні дії, які здійснили безпосередній вплив на формування волі заявника на укладення договору, не має.

Стосовно зустрічних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок.

Судом встановлено, що 12.07.2013 року за окремими нотаріальними договорами купівлі-продажу відповідач ОСОБА_1, за згодою чоловіка відповідача ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, розташовані біля будинку. (т-2 а.с.139).

Право власності на зазначений будинок, натепер, зареєстровано за ОСОБА_6 (т-2 а.с.176).

В цій частині позову заявники обстоювали свою позицію, зокрема тим, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося за несправедливою (низькою) ціною, що суперечить закону.

Цивільний Кодекс України у ст.3,6,203,626,627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.642-643 ЦК України.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.6,627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Лише у випадках встановлених законом застосовуються ціни, які встановлюються або регулюються уповноваженими органами (ст.632 ЦК).

Ціна товару за договором купівлі-продажу визначається відповідно до домовленості сторін (ст.691 ЦК).

Матеріалами справи з'ясовано, що вартість житлового будинку встановлена на підставі звіту про оцінку майна, який виконаний уповноваженою особою до підписання сторонами угоди про купівлю-продаж житлового будинку. Оціночна вартість зазначеного майна визначена на рівні - 932 186 грн. (т-2 а.с.177).

При укладенні та підписанні спірного договору сторони дійшли порозуміння та вибрали ціну продажу житлового будинку у розмірі 786 300 грн. (т-2 а.с.140).

При цьому вартість, за якою було здійснено відчуження спірного майна, сторони узгодили у присутності нотаріуса й ствердили її остаточною. Окрім того, в особистих заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили нотаріуса про те, що ціна та умови договору визначені за їх власним розсудом (т-1 а.с.156, т-2 а.с.148).

Імперативні норми щодо ціни житлового будинку, які мали б застосовуватись незалежно від волі сторін, на час укладення угоди не існували.

Тому, заяви з питання порушення закону щодо визначення ціни у спірній угоді не є вмотивованими.

Заявник також твердив, що при відчуженні згаданого нерухомого майна не прийняті до уваги вимоги Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", який вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого майна, права користування якими мають діти.

Згідно із ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 ЖК).

Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.3 ст.18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із ч.2 ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, попередня згода повинна бути надана щодо будь-яких правочинів, право власності на яке, або право користування яким мають неповнолітні діти.

Враховуючи наведене, нотаріуси, для встановлення факту користування нерухомим майном, витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. При цьому, нотаріусом при його посвідченні роз'яснюється зміст статті 176 Сімейного кодексу України щодо зобов'язання батьків передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Із документів, які надані до суду приватним нотаріусом слідує, що до укладення спірної угоди ОСОБА_1 особистою письмовою заявою попередила нотаріуса про те, що неповнолітні чи малолітні діти не мають права користування спірним будинком, а права їх не порушуються (т-2 а.с.141).

При підписанні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 зазначила, що за адресою знаходження відчужуваного майна не проживають та не зареєстровані малолітні чи неповнолітні діти, які мають право користування нерухомим майном (т-2 а.с.139-б п.1.5 Договору).

У будинковій книзі є зазначення, що реєстрація місця проживання неповнолітніх дітей заявника за спірною адресою ще до часу укладення угоди була анульована (т-2 а.с.147).

Місцем проживання є місце, де особа постійно чи переважно проживає.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є - місце проживання її батьків.

Конституційне право на житло, насамперед, означає, що громадяни забезпечуються реальною та гарантованою можливістю користування житлом для задоволення своїх потреб і розпоряджатися ним у певних межах, а також у міру необхідності покращувати свої житлові умови.

Натепер, громадяни України забезпечуються житлом, шляхом надання їм жилих приміщень в будинках державного або громадського житлового фонду на умовах договору найму в межах норми жилої площі, а також на умовах оренди чи шляхом набуття чи будівництва житла за власні кошти без обмеження площі.

Апеляційним судом встановлено, що малолітні діти мають у власності інше житло - житловий будинок по АДРЕСА_2. За цією адресою вони разом з батьками постійно мешкають та мають зареєстроване постійне місце проживання (т-1 а.с.155, Довідка про склад сім"ї та реєстрацію місця проживання, дані паспорта т-2 а.с.150,153).

Це означає, що у малолітніх дітей відповідачів за основним позовом виникли житлові права на згадане житлове приміщення.

Тому, на погляд суду, житлові права дітей за обставинами спору не зменшені й не обмежені спірними угодами.

В такому разі, аргументи скарги з цього питання не є виправданими.

Також, суд зазначає, що правові підстави для визнання недійсними правочинів, про які йдеться у зустрічних вимогах, за своє правовою природою є самостійними підставами позову, тобто є взаємовиключними.

У апеляційному суді заявник та його представник наполягали саме на задоволенні вимог за обставинами, які наведені у їх зустрічному позові.

Ухвалюючи рішення про стягнення несплаченої суми позики, суд першої інстанції дійшов переконань, що залишок заборгованості боргу має бути сплачений з урахуванням індексу інфляції, а тому стягнув на користь заявника 753 600 грн..

Як судом з'ясовано, добровільно відповідач сплатив суму боргу у розмірі 105 000 доларів США. Отже, несплачена сума за укладеним договором позики становить 45 000 американських доларів або 582 750 грн. (45000 х 12,95 величина курсу долара за даними НБУ ).

Статтею 625 ЦК визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Тобто, відповідно до ст.625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у грошовій одиниці України, тобто в гривні.

Як підсумок, вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

У справі заявлені вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.

При цьому, затрати на правову допомогу обґрунтовуються довідкою про отримання адвокатом суми гонорару у розмірі 5000 грн. (т-2 а.с.188,189).

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_8 (на цей час ОСОБА_9) було укладено договір про надання правової допомоги (т-1 а.с.3,т-2 а.с.9).

За змістом ст.ст.79,84 ЦПК до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати пов'язані з проведенням експертизи та на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ч. 2 ст. 56 ЦПК України).

Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених вимог (ст.88 п.1,2 ЦПК).

До складу оплатних послуг включені: представництво інтересів відповідача в суді, складання заяв, запитів, консультації (а.с.32,150,151).

Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як видно із Закону, складовим елементом у визначені розміру компенсації витрат на правову допомогу є - часовий обсяг роботи особи яка надавала правову допомогу і саме при вчиненні процесуальних дій у суді.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі.

Із Журналів судових засідань убачається, що адвокат приймав участь у судових засіданнях, однак розмір компенсації з прив'язкою до часу судових засідань, виходячи з вимог згаданого закону, не вчинив.

Окрім того, у журналах судових засідань адвокат зазначений як представник позивача (т-3 а.с.12).

У матеріалах справи відсутні дані про те, що представника ОСОБА_9 було допущено до участі в розгляді справи як особу, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду.

Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.

Як документ, який підтверджує сплату адвокату суми гонорару, заявник надав просту письмову розписку (т-2 а.с.189).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Про судові витрати пов'язані з викликом сторін до суду.

До судових витрат процесуальне законодавство відносить витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (чст.79 .

12 лютого 2015 року у газеті "Запорізька правда" було розміщено оголошення про виклик відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду на що було витрачено 270 грн. 87 коп. (т-2 а.с.184).

Суд нагадує, що судовий виклик - це вимога з'явитися до суду для розгляду справи чи проведення процесуальних дій за участю осіб, які викликаються (сторін, експертів, свідків, спеціалістів тощо). Судові виклики та повідомлення провадяться повістками.

Повістка відправляється поштою, вона надсилається за адресою вказаною у позовній заяві.

Виклик до суду учасників процесу може здійснюватись за допомогою оголошення про виклик в пресі.

Це здійснюється тільки-но у тому випадку, коли місце проживання (перебування, роботи) відповідача позивачеві невідоме, а відповідні звернення до адресного бюро не дали належних результатів.

Матеріали справи свідчать, що підстав для повідомлення відповідачів у такий спосіб не було, а отже вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Наведене суд першої інстанції не врахував, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги задовольнити частково.

Рішення Кам"янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17.03.2015 року у цій справі в частині задоволення заявлений вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

Заявлені у цій справі вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 не повернуті грошові кошти за договором позики у розмірі - 582 750 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов'язані з оплатою судового збору у сумі з кожного окремо по 854 грн. 25 коп..

Решту рішення залишити без змін.

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: