АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/2319/14-ц 22-ц/774/1114/К/15
Справа №211/2319/14-ц Головуючий у суді першої
Провадження 22ц/774/1114/К/15 інстанції - Сарат Н.О.
Категорія 27 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю - представника позивача Бродька Анатолія Івановича, представника

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі -ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в сумі 26891,32 грн., яка утворилась станом на 19 березня 2014 року через невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № KRKRF 100340010 від 25 жовтня 2006 року.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року позов Банку було задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року заочне рішення від 30 травня 2014 року скасовано.

У лютому 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав несправедливості умов договору та дисбалансу в правах та обов'язках сторін договору, а також подала заяву про застосування судом строку позовної давності за вимогами Банку.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року, в якому ухвалою суду від 15 травня 2015 року виправлено арифметичну помилку, позов Банку задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 10 786,081 грн., у тому числі: 6510,05 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 520,03 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 000 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штрафи: 500,00 гривень - (фіксована частина), 1256,73 гривень (процентна складова). Вирішено питання судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції й відмову в задоволенні позовних вимог Банку та задоволення зустрічних позовних вимог із посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначено, що суд помилково застосував наслідки пропуску строку позовної давності лише до вимог про стягнення пені, не врахувавши пропуск Банком строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, та безпідставно взяв до уваги умови та положення, які передбачають збільшення строку позовної давності до 5 років, оскільки вони, в порушення вимог законодавства, не підписані сторонами. Також зазначено, що суд не врахував несправедливість умов кредитного договору та тяжке матеріальне становище відповідача.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначив, що 14 березня 2012 року відповідач здійснив часткову оплату боргу, що є підставою для переривання перебігу позовної давності, а визнання наявності боргу в апеляційній скарзі є ще одним доказом переривання перебігу позовної давності, у зв'язку з чим просив відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до заяви позичальника № KRKRF100340010 від 25 жовтня 2006 року між сторонами укладено строковий кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_4 отримала від ПАТ КБ «Приват Банк» кредитні кошти у розмірі 2971,69 грн. зі сплатою 0,42% на місяць (що дорівнює 5,04% на рік) за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 24 жовтня 2007 року ( а.с.5,6-9).

Договір укладений шляхом підписання відповідачем Заяви, в якій остання надала згоду на те, що дана Заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) складає між нею та Банком кредитний договір.

Відповідач умови Договору належним чином не виконала, у зв'язку з чим, відповідно до наданого позивачем розрахунку, виникла заборгованість, яка станом на 19 березня 2014 року складає 26891,32 грн., у тому числі: 6510,05 грн.- заборгованість за процентами за користування кредитом, 520,03 грн. - заборгованість за комісією; 18104,51 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1256,73 грн. (процентна складова) ( а.с.4).

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги Банку, місцевий суд виходив із неналежного виконання боржником ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, застосував позовну давність до вимог про стягнення пені та, зменшивши розмір пені з 18104,51 грн. до 2000грн., стягнув на користь Банку суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 786,081 грн., у тому числі: 6510,05 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 520,03 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 000 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штрафи: 500,00 гривень - (фіксована частина), 1256,73 гривень (процентна складова).

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки,.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що надані позивачем при зверненні із позовом до суду Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), в редакції, яка містить п. 5.5 щодо збільшення строку позовної давності до п'яти років, не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, оскільки відсутні належні та допустимі докази, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли саме ці Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі ст. 259 ЦК України.

Посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, про що зазначено а Заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що такі Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, підписана сторонами 25 жовтня 2006 року Заява позичальника № KRKRF100340010 не містить застереження щодо збільшення строку позовної давності, що свідчить про відсутність підстав для застосування до правовідносин сторін збільшеної позовної давності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як убачається із матеріалів справи, сторонами укладено кредитний договір на строк до 24 жовтня 2007 року, при цьому боржник ОСОБА_4 зобов'язалась сплачувати заборгованість за кредитом щомісяця з 21 по 26 число кожного місяця по 328,84 грн., але припинила виконувати свої зобов'язання 22 березня 2007 року (а.с.5, 118)

Враховуючи, що кінцевий строк погашення кредиту сплив24 жовтня 2007 року, а з позовом до ОСОБА_4 Банк звернувся до суду 09 квітня 2014 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, при цьому відповідач ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції заяву про застосування строківпозовної давності, підстави для задоволення позовних вимог Банку відсутні.

Посилання представника Банку на ту обставину, що часткова оплата апелянтом боргу 14 березня 2012 року та часткове визнання факту наявності боргу в апеляційній скарзі є підставою для переривання перебігу позовної давності, не можуть бути взятими до уваги, оскільки списання коштів з інших рахунків відповідача, здійснене позивачем поза межами спливу позовної давності, не свідчить про визнання відповідачем боргу, за яким сплинув строк позовної давності, а сам факт визнання відповідачем наявності боргу не є підставою для його стягнення через заяву відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення цього боргу.

Крім того, вирішуючи спір в частині зустрічного позову ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні таких вимог.

Колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимоги діючого законодавства України щодо чинності кредитного договору встановлені як ЦК України, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, це:

- досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

- кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю;

- сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Однією з істотних умов кредитного договору є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами і однією з форм цивільно-правової відповідальності.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони досягли домовленості щодо надання Банком послуги з кредитування позивачу, яка добровільно звернулась до Банку з заявою про надання їй кредитних коштів для споживчих цілей.

Кредитний договір № KRKRF100340010 від 25 жовтня 2006 року між сторонами укладено у письмовій формі, з урахуванням вимог, що містяться у параграфі 2 глави 71 ЦК України та в ч.2, 4 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів".

Форма і зміст кредитного договору відповідають вимогам чинного законодавства України щодо зазначення усіх істотних умов кредитного договору, що вимагаються законодавством при укладенні даного виду договорів.

Зазначене свідчить про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Посилання апелянта на несправедливість умов кредитного договору, який передбачає дискримінаційні стосовно споживача умови та правила зміни відсоткової ставки, не можуть бути підставою для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які є необхідними для чинності укладеного ними кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі на тяжке матеріальне становище відповідача також не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а згідно зі ст.. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки суд першої інстанції при розгляді справи виходив із іншої правової оцінки обставин на предмет їх доведеності, з якою колегія суддів не погоджується, рішення суду в частині задоволення позовних вимог Банку до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно скасувати, частково задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_4, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині - рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь Банку судових витрат необхідно скасувати та відмовити у їх стягненні через відмову в задоволенні позову.

В частині відмови в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» рішення суду не оскаржено.

Керуючись ст.ст.303,307, 309 ч. 1 п. 3,ст. ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної

сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів