У Х В А Л А

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Дем'яносова М.В.,

Суддів: Коротуна В.М., Попович О.В.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та визнання права власності, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними в частині договорів, визнання права власності, за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним договір про спільну діяльність. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05 січня 2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір про співпрацю, згідно з умовами якого вони досягли домовленості про спільне придбання майна та подальшого його спільного використання з метою отримання доходів. Зокрема, за умовами вказаного договору кожний взяв на себе зобов'язання щодо придбанні квартир та іншого нерухомого майна у Львові та інших населених пунктах і проведення їх реконструкції, придбання земельних ділянок у Львівській області та інших населених пунктах; будівництва житлових будинків та інших об'єктів нерухомого майна та їх перепродаж з метою отримання прибутку або спільне використання за погодженням сторін для проживання. Однак відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання за договором, не приступав до їх виконання, а тому позивач вважає, що відповідач уклав вказаний договір без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Посилаючись на те, що вказаний правочин є фіктивним, просив визнати такий недійсним. У процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на приміщення мотельного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, які були ним побудовані особисто, та зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні вказаним приміщенням.

У грудні 2013 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними в частині покупців договорів купівлі-продажу та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_3 була досягнута згода на придбання земельних ділянок в м. Дубляни. Згідно із цією домовленістю вони погодились купити дві земельні ділянки: площею 0,0615 га по АДРЕСА_2, та площею 0,062 га по АДРЕСА_1. З метою придбання вказаних земельних ділянок ним було передано ОСОБА_3 грошові кошти, необхідні для укладення відповідних договорів та оплати всіх необхідних витрат. 30 березня та 20 травня 2011 року після отримання від нього грошових коштів ОСОБА_3 уклав відповідні договори купівлі-продажу, які були посвідчені нотаріально. Також ним, ОСОБА_5, було передано грошові кошти, необхідні для завершення будівельних робіт в мотельному комплексі, що будувався на цих земельних ділянках. При цьому ОСОБА_3 жодних коштів на придбання майна, а тим більше на завершення будівельних робіт, не надавав. Оскільки повна вартість придбання спірних земельних ділянок та вартість ремонтних робіт була повністю оплачена ним, ОСОБА_5, а отже, фактично він є власником спірного майна, просив визнати за ним право власності на спірні земельні ділянки та приміщення мотельного комплексу, збудованого на цих земельних ділянках.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір про співпрацю, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 05 січня 2010 року. Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий НОМЕР_1, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,062 га, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_2, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови. Визнано за ОСОБА_5 право власності на будівлю мотелю літ. А-1, розташованого в АДРЕСА_2 загальною площею 1400,9 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 березня

2015 року рішення суду першої інстанції частково скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності на будівлю мотелю літ. А-1, розташованого в АДРЕСА_2 загальною площею 1400,9 кв. м. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області просить скасувати судові рішення в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на земельні ділянки та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки рішенням суду змінено цільове призначення земельних ділянок із земель, призначених для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд, на землі громадської забудови.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про спільну діяльність, укладеного 05 січня 2010 року з ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що усупереч умовам договору будь яких зобов'язань останній не виконував, грошових коштів при придбанні нерухомого майна та земельних ділянок не вносив, а тому цей договір є недійсним з підстав фіктивності.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив із того, що як ОСОБА_3, так і ОСОБА_6 не заперечували, що між ними була досягнута домовленість про придбання за кошти ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 двох земельних ділянок з метою будівництва на них мотелю з подальшим переоформленням права власності на земельні ділянки та збудований мотель на ОСОБА_5 Проте ОСОБА_3 домовленість не виконав та не переоформив право власності на земельні ділянки та мотель на ОСОБА_5 При цьому суд першої інстанції визнав право власності за ОСОБА_5 на земельні ділянки із цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови.

Апеляційний суд, погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору про спільну діяльність від 05 січня 2010 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та про визнання права власності на земельні ділянки за ОСОБА_5, частково скасував рішення суду першої інстанції, дійшовши висновку, що мотель, збудований у АДРЕСА_2 загальною площею 1400,9 кв. м., є об'єктом самочинного будівництва, отже набуття на нього права власності у спосіб, обраний ОСОБА_5, є неправомірним.

Рішення суду про визнання права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0615 га, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий НОМЕР_1, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови та на земельну ділянку площею 0,062 га, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_2, з цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови є передчасним.

Так, судом встановлено, що 30 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0615 га у АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку (а.с.12). 16 травня 2012 року ОСОБА_3 отримано державний акт серії НОМЕР_3 про право приватної власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1.

20 травня 2011 року між ОСОБА_7, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,062 га, що розташована у АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку. 16 травня 2012 року ОСОБА_3 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 з кадастровим номером НОМЕР_2.

Також судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що згідно з домовленостями ОСОБА_3 в подальшому зобов'язався переоформити на ОСОБА_5 право власності на земельні ділянки.

Крім того, судом встановлено, що будівництво мотелю на спірних земельних ділянках є об'єктом самочинного будівництва.

Так, за ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. За ч. 2. цієї статті зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. .

Відповідно до ч. 3 статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

З огляду на наведені норми закону вказівка в рішеннях суду на те, що за ОСОБА_5 підлягає визнання права власності на земельні ділянки із цільовим призначенням - землі громадської забудови, оскільки в державних актах вказано призначення земель - для будівництва та обслуговування житлового будинку, є передчасними.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 303, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 березня

2015 року скасувати в частині задоволення позову про визнання права власності за ОСОБА_5 на земельні ділянки.

Справу в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на земельні ділянки передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак