У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 13 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ОDVIGA00000053, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 242 076,80 доларів США зі сплатою 11,04 % річних строком до 13 квітня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1, 1 у м. Одесі. Посилаючись на те, що позичальник не належним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, просило задовольнити позов.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 9 квітня 2015 року, позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODVIGA00000053 від 13 квітня 2007 року в розмірі 163 112,91 доларів США, що станом на 11 червня 2013 року еквівалентно 1 303 272 грн 15 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 053,24 доларів США, процентами - 20 903,61 доларів США, комісією - 5 200 доларів США, пенею - 7 956,06 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, - квартиру АДРЕСА_1, що складається із чотирьох житлових кімнат, загальною площею 83,4 кв. м, підсобних приміщень - 131,5 кв. м та належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2004 року шляхом продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем за процедурою, передбаченою ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки, та надання права на проведення дій щодо оформлення з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Шуліка А.В., яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ОDVIGA00000053, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 242 076,80 доларів США зі сплатою 11,04 % річних строком до 13 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскільки заборгованість за кредитним договором складає 163 112,91 дол. США, а вартість предметів іпотеки за договором іпотеки становить 263 460 дол США, заявлені вимоги банку про звернення стягнення на дві квартири неспівмірні із розміром заборгованості, тому, з врахуванням вартості предметів іпотеки, погодився із висновком суду першої інстанції про необхідність звернення стягнення в рахунок погашення кредитної заборгованості лише на квартиру АДРЕСА_1.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд, зазначаючи про необхідність врахування співмірності заборгованості за кредитним договором із вартістю переданого в іпотеку майна, при вирішенні вимог про звернення стягнення на нього не вказав, якою нормою права таке передбачено.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись з позовом до суду позивач визначив предмет позову та просив звернути стягнення на дві квартири, які були передані в іпотеку відповідно до договору від 13 квітня 2007 року.

У порушення ст. ст. 11, 212, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд допустив порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, не врахував того, що саме позивач при наявності декількох предметів іпотеки визначає на всі чи окремі з них звертати стягнення, не взяв до уваги, що неспівмірність вартості предмета іпотеки не ставиться в залежність від суми непогашеного кредиту.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апеляційний суд, перевіряючи рішення суду першої інстанції, цієї норми не врахував, не звернув уваги на те, що в резолютивній частині рішення не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Крім того, вказуючи, що вартість предметів іпотеки за договором іпотеки становить 263460 дол. США, апеляційний суд не з'ясував, яку вартість мають предмети іпотеки на час вирішення спору, оскільки те, якою вона була на час передачі майна в іпотеку, вирішального значення не має.

Оскільки питання щодо визначення початкової ціни входить до предмета доказування у спорі, який розглядався, і така має бути зазначена у рішенні суду конкретною сумою, то вказівка в резолютивній частині рішення про те, що відчуження іпотечного майна має проводитися за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, не може вважатись зазначенням початкової ціни в розумінні ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

При цьому також не було враховано, що виходячи із способу звернення стягнення на предмет іпотеки, - шляхом продажу банком з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, виконавчі дії не проводяться, отже оцінка цього майна не може визначатись на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки у рішенні суду першої інстанції в порушення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки не було встановлено, апеляційний суд, виходячи із зростання курсу долара до гривні і динаміки цін на нерухомість, мав встановити початкову ціну предмета іпотеки.

Про необхідність зазначення в рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації зазначено і в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-63цс15, прийнятої в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України.

Такий висновок, викладений у цій постанові, відповідно до ст. 360-7 ЦПК має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні норми права, щодо застосування якої його зроблено.

Встановивши, що сума коштів, яка підлягає поверненню становить 163 112, 91 дол. США, що станом на 11 червня 2013 року складає еквівалент 1 303 272 грн 15 коп., а вартість квартири АДРЕСА_1 - 1 092 820 грн, квартири № 32 в цьому будинку - 237 653 грн, що фактично дорівнює розміру заборгованості, апеляційний суд зробив помилковий висновок про неспівмірність боргу із вартістю квартир, не врахував, що іпотекодавець погодився забезпечити виконання зобов'язання в повному обсязі шляхом передачі в іпотеку двох квартир.

Наведені порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому постановлена ним ухвала не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 9 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук