Ухвала

іменем україни

24 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ВисоцькоїВ.С., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період з 09 лютого 2006 року по 26 грудня 2008 року перебував під слідством у зв'язку з порушенням проти нього кримінальної справи, яку згодом було закрито на підставі відсутності у його діях складу злочину. У зв'язку з кримінальною справою на підставі постанови суду його було поміщено до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, яка проводилась з 27 квітня 2006 року по 24 травня 2006 року. Однак, після завершення експертизи, його незаконно утримували у медичному закладі до 13 грудня 2006 року. Внаслідок незаконного утримання його у медичному закладі останнього було госпіталізовано до лікарні з діагнозом «виснаження ІІ ступеня, хронічна виразкова хвороба, хронічний бронхіт, кардіосклероз, емфізема легень, бронхіальна астма, хронічний панкреатит». Вказує, що є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи. Завдану вказаними діями моральну шкоду, оцінює у розмірі 100 000 грн., яку просить відшкодувати за рахунок відповідача.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 09 лютого 2006 року відносно ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 185 КК України, яку 26 грудня 2008 року закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2006 року була задоволена заява слідчого Галицького РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 та надано згоду на поміщення обвинуваченого ОСОБА_4 у медичний заклад - Львівську обласну державну клінічну психіатричну лікарню для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

27 квітня 2006 року на підставі постанови слідчого про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи та постанови Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2006 року ОСОБА_4 був поміщений у Львівську обласну клінічну психіатричну лікарню для проведення такої експертизи.

Після завершення стаціонарної експертизи 24 травня 2006 року ОСОБА_4 не був виписаний з лікарні, заходи примусового лікування до нього не застосовувались, він продовжив лікування у звичайному режимі добровільно на підставі його письмової заяви від 27 квітня 2006 року.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психіатричного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно ст. 13 вказаного Закону особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Згода на госпіталізацію фіксується в медичній документації за підписом особи або її представника та лікаря-психіатра.

На час госпіталізації в психіатричну лікарню 27 квітня 2006 року позивач не був визнаний недієздатним внаслідок психічного захворювання, як і на час розгляду справи, йому не був призначений опікун, а тому його письмова заява від 27 квітня 2006 року про згоду на обстеження і лікування за його особистим підписом обґрунтовано врахована судом як добровільна згода, враховуючи вимоги статей 3, 13 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Також, відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що не знайшли підтвердження як необґрунтовані належними і достатніми доказами доводи позивача про те, що внаслідок перебування на лікуванні у психіатричній лікарні по вині лікарні погіршився соматичний стан його здоров'я, як підстава для відшкодування моральної шкоди, оскільки безпосереднього причинного зв'язку не встановлено.

Також суди дійшли вірного висновку, що оскільки позивач ще до поступлення 27 квітня 2006 року у Львівську обласну державну клінічну лікарню мав соматичні захворювання протягом п'яти років, загострення його хвороб в період його добровільного лікування у психіатричній лікарні та його відмова від переведення у терапевтичне відділення цієї лікарні, не дають підстав для правового висновку про вину відповідача у погіршенні соматичного здоров'я і відповідно для його відповідальності шляхом відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, вирішивши справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська