Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод та вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_4, приватний нотаріус Рюміна Олена Олександрівна, приватний нотаріус Шевиріна Алла Олексіївна, про скасування акта прилюдних торгів, визнання свідоцтва недійсним, визнання недійсним договору дарування, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_5, приватний нотаріус Рюміна Олена Олександрівна, приватний нотаріус Шевиріна Алла Олексіївна, про скасування акта прилюдних торгів, визнання свідоцтва недійсним, визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою ОСОБА_10, ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Перший Малиновський ВДВС Одеського МУЮ), вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила скасувати акт прилюдних торгів, визнати недійсним свідоцтво про право власності, визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У листопаді 2004 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод та вселення, який вона у подальшому уточнила, заявивши вказані позовні вимоги і до ОСОБА_4

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ про скасування акта прилюдних торгів, визнання свідоцтва недійсним, визнання недійсним договору дарування. Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 1996 року вона та ОСОБА_7 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 без визначення часток. Вказану квартиру придбано у той час, коли вона була неповнолітньою, а ОСОБА_7 перебував у шлюбі із ОСОБА_5, тому, на її думку, право власності ОСОБА_6 на Ѕ частини вказаної квартири отримано із порушенням норм матеріального права, оскільки ОСОБА_5 також мала право на частку у спірному нерухомому майні, що враховано не було.

На думку позивачів ОСОБА_5 спірну частину квартири було отримано у власність ОСОБА_6 незаконним шляхом.

На обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначила, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2000 року із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто 54 110 грн та судові витрати. Із метою виконання цього рішення державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника. У зв'язку з відсутністю іншого майна боржника Ѕ частка вищевказаної квартири, що за договором купівлі-продажу належала боржнику ОСОБА_7, була виставлена на публічні торги. Державною виконавчою службою Малиновського районного управління юстиції (далі - ДВС Малиновського РУЮ) за участю Одеської філії державного підприємства «Укрспецюст» (далі - ДП «Укрспецюст») були проведені повторні прилюдні торги із реалізації Ѕ частини вказаної квартири, які були визнані такими, що не відбулися. Згідно з протоколом повторних прилюдних торгів від 22 лютого 2002 року і акта проведення прилюдних торгів із реалізації нерухомого майна від 22 лютого 2002 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частини спірної квартири. Згідно з договором дарування від 04 лютого 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Рюміною О.О., ОСОБА_3 є власником Ѕ частини указаної квартири, яку їй подарував ОСОБА_6 Оскільки співвласниця квартири ОСОБА_4 навмисно створює для них перешкоди щодо вселення, у зв'язку із чим починаючи із моменту придбання частини квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не мають можливості користуватися належною їм у спірній квартирі часткою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступним чином: житлову кімнату площею 10,2 кв. м та вбудовану шафу площею 0,5 кв. м, загальною площею 10,7 кв. м, що відповідає 24/100 частини майна, виділено у користування ОСОБА_3; житлову кімнату площею 13,8 кв. м, житлову кімнату площею 18,9 кв. м, вбудовану шафу площею 0,3 кв. м, вбудовану шафу площею 0,4 кв. м, балкон площею 1,0 кв. м, загальною площею 34,4 кв. м, що відповідає 76/100 частини майна, виділено у користування ОСОБА_4; коридор площею 7,5 кв. м, кухню площею 5,5 кв. м; ванну кімнату площею 2,1 кв. м, туалет площею 1,1 кв. м залишено у спільному користуванні співвласників.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю - частиною квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано частково недійсним акт про проведення прилюдних торгів від 22 лютого 2002 року із реалізації Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 у частині передачі майна стягувачу ОСОБА_6 у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 14 травня 2003 року, видане на ім'я ОСОБА_6

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 04 лютого 2004 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Рюміною О.О. та зареєстрований у реєстрі за № 90.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_10, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 23 грудня 1996 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1, тобто кожен із них набув право власності по Ѕ частини на вказану квартиру. На той час ОСОБА_7 перебував у шлюбі із ОСОБА_5

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2000 року із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто 54 110 грн та судові витрати.

Із метою виконання цього рішення державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_7

У зв'язку із відсутністю іншого майна боржника Ѕ частки вищевказаної квартири, що за договором купівлі-продажу належала боржнику ОСОБА_7, була виставлена на публічні торги.

Згідно з протоколом повторних прилюдних торгів від 22 лютого 2002 року і акта проведення прилюдних торгів із реалізації нерухомого майна від 22 лютого 2002 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частини спірної квартири.

Відповідно до договору дарування від 04 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Рюміною О.О., ОСОБА_6 подарував на користь ОСОБА_3 Ѕ частини указаної квартири.

Так, ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна Ѕ частини вказаної квартири на момент проведення торгів була спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_7, а тому не могла бути реалізована без згоди дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_5, оскільки у цій Ѕ частини спірної квартири, яка підлягала реалізації з прилюдних торгів, перебувала частка ОСОБА_5, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, як зазначив апеляційний суд, судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що на момент реалізації Ѕ частини зазначеної квартири була накладена заборона на її відчуження ухвалою суду, про існування якої державний виконавець був повідомлений, про що є відповідні докази.

Тому апеляційний суд вважав наявними підстави для скасування акта проведення прилюдних торгів та видачі на підставі нього свідоцтва про право власності від 14 травня 2002 року на Ѕ частини квартири на ім'я ОСОБА_6, а також для визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, видане на ім'я останнього.

Крім того, апеляційний суд визнав законними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини вказаної квартири, укладеного 04 лютого 2004 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, оскільки вказаний договір зачіпає інтереси ОСОБА_5, адже спірна частка квартири набута останньою під час шлюбу із ОСОБА_7

Виходячи із указаного, апеляційний суд визнав безпідставним позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення до неї.

За таких обставин та з підстав, передбачених ст. 16 Закону України «Про власність, ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, ст. 215 ЦК України (у редакції 2004 року), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічних позовів ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Проте, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд всупереч положенням ст. ст. 303, 304, 309 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у повному обсязі не спростував висновків суду першої інстанції, наведених у рішенні, крім того, не обґрунтував відповідними правовими нормами своїх висновків про визнання частково недійсним акта про проведення прилюдних торгів від 22 лютого 2002 року із реалізації Ѕ частини квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на Ѕ частини квартири.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із наявності підстав, передбачених ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 391 ЦК України, для встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод та вселення до вищевказаної квартири, оскільки із моменту набуття права власності на квартиру вона не може до неї вселитися, чим порушено її право власності. При цьому, встановлюючи порядок користування квартирою, суд обґрунтовано керувався висновком експертизи від 29 січня 2007 року № 14744, наданим Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення прилюдних торгів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року.

Зокрема, суд дійшов обґрунтованого висновку, що державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій було вжито необхідних заходів, передбачених наведеними нормами закону, при цьому будь-яких порушень допущено не було.

Щодо зазначених позивачами порушень державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» під час визначення майна, що підлягає стягненню, частки у спільній сумісній власності подружжя, то суд правильно зазначив, що такі дії державного виконавця, які вчинені до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню у порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону), адже дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Разом із тим, виходячи із положень ст. 248-22 ЦПК України (у редакції 1963 року), чинного на час виникнення спірних правовідносин, а також положень ст. ст. 256, 261, 267 ЦК України, суд дійшов правильного висновку про пропущення позивачами строку звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця та відсутність заяви про поновлення цього строку.

Крім того, суд обґрунтовано зазначив, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на підтвердження того факту, що під час видання вказаного свідоцтва нотаріусом було допущено порушення вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частини квартири, суд обґрунтовано виходив із відсутності підстав, передбачених ст. ст. 204, 205, 328 ЦК України, при цьому встановив, що під час укладення цього договору сторонами було дотримано установлених ст. ст. 203, 208-210, 717-722 ЦК України вимог.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 61, 212 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні указаного позову, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції із надуманих підстав, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 304, 309, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_10, та ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року скасувати, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак