АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2272/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3195/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Лобова О.А., Акопян В.І.

При секретарі: Фадейкіної Н.Б.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_2

На рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 липня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі та виплати заробітної плати за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, зазначала, що з 27.08.2014 року вона працювала продавцем продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 на підставі трудового договору з ФОП ОСОБА_2

12.02.2015 року її було необґрунтовано відсторонено від роботи управляючою сіткою магазинів ОСОБА_4, яке вважає незаконним. Зазначала, що роботодавець ФОП ОСОБА_2 не мала жодного права її відсторонювати від роботи в силу ст. 184 КЗпП України , оскільки була вагітна, про що вона повідомляла відповідача.

Прохала стягнути з ФОП ОСОБА_2 оплату вимушеного прогулу з розрахунку 1260 грн. щомісячно та поновити на роботі продавця. В порядку статті 237-1 КЗпП України стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь відшкодування моральної шкоди згідно з чинним законодавством України.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 липня 2015 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця продовольчих товарів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7560 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду в сумі 3000 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 1260 грн. підлягає негайному виконанню.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 прохала рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вказували на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що звільнення позивачки було законним. Судом не враховано, що діяльність ФО-П ОСОБА_2 була припинена 03.04.2015 року. Суд безпідставно взяв до уваги нічим не підкріплені доводи позивачки. Окрім того, прохала застосувати строки позовної давності, встановлені ст. 233 КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, місцевим судом встановлено фактичні обставини справи, що між позивачкою ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) та ФОП ОСОБА_2 27 серпня 2014 року був укладений трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю на невизначений строк, відповідно до умов якого позивач була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів (а.с. 5). Договір зареєстрований в Кременчуцькому МРЦЗ.

Трудовий договір був розірваний з позивачем 20.02.2015 року з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, місцевим судом також встановлено, що на момент розірвання трудового договору, позивачка була вагітна, про що вона повідомляла відповідача (а.с.6, 47).

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитину інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов»язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не

більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши означені норми трудового законодавства, належним чином оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про те, що позивачка була звільнена незаконно, з порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Однак колегія суддів не може погодитись з висновком місцевого суду щодо наявності безумовної підстави, вагітність позивачки, для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді.

Даний висновок зроблений без урахування обставин справи та норм 240-1 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, ФОП ОСОБА_2 згідно повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця припинила свою підприємницьку діяльність 03.04.2014 року (а.с.43).

Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов»язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

З урахуванням викладеного, вищенаведених норм, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо порушення трудових прав позивачки. Разом з тим вважає, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді продавця продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 підлягає скасуванню, та в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають в зв'язку з неможливістю такого поновлення останньої на роботі у зв'язку з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_3 необхідно визнати такою, що звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про вагітність позивачки не заслуговують на увагу, оскільки дані обставини не мають значення для вирішення справи.

З медичної довідки № 30 від 23.03.2015 року про перебування ОСОБА_3 на обліку у зв»язку з вагітністю дев»ять тижнів (а.с. 6) вбачається, що на момент розірвання з нею трудового договору, позивачка була вагітною, а, отже, на неї поширюються гарантії норми ч.3 ст. 184 КЗпП України, застосування якої не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

Як вже зазначалось, ФОП ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність 03.04.2015 року.

Відповідно до вимог 51, 52 ЦК України у випадку припинення суб»єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов»язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном та часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що припинення ОСОБА_2 підприємницької діяльності є підставою для покладення на неї, як фізичну особу, зобов'язань за трудовим договором: сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в силу ст. 240-1 КЗпП України.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, місцевим судом не правильно враховані положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (із змінами, внесеними постановою КМ України від 16.05.1995 року № 345).

З матеріалів справи вбачається, що при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, місцевим судом було взято середньомісячну заробітну плату та помножено на 6 місяців затримки розрахунку: 1260х6= 7560 грн.

Зазначений розрахунок суду є невірним.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки проведення розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Правова позиція щодо порядку обрахування середнього заробітку, яка є обов'язковою для судів, міститься в Постанові Верховного суду України у справі від 23.01.2012 року № 6-87 цс 11.

Так заробітна плата позивачки відповідно до трудового договору становить 1260 грн.

Середньоденний заробіток становить ( з урахуванням місяців грудень 2014 та січень 2015) : 1260+1260 грн. : на кількість робочих днів 21 + 21 = 2520:42 = 60 грн.

З часу звільнення 20.02.2015 року по день постановлення судового рішення місцевим судом 17.07.2015 року пройшло ( з розрахунку робочих днів) : лютий - 7 робочих дні ; березень - 21 робочих днів ; квітень - 21 робочих днів ; травень - 21 робочих дня ; червень 2013 року - 20 робочий день; липень року - 10 робочий день.

Всього за цей період пройшло 100 робочих дні.

100х60 = 6000 грн.

Таким чином за цей період стягненню на користь позивачки підлягає сума 6000 грн.

В зв'язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні, зменшенню суми середнього заробітку з 7 560 грн. до 6000 грн.

При цьому з вказаної суми необхідно відрахувати обов'язкові платежі.

Не заслуговують на увагу і заперечення відповідача в частині пропущення позивачами строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як пояснювала позивачка в суді першої інстанції, їй не було відомо про розірвання трудового договору, про його розірвання їй стало відомо лише в судовому засіданні 17 липня 2015 року. Ніяких листів від відповідача вона не отримувала.

Матеріали справи не містять інших даних щодо повідомлення відповідачем позивача про розірвання трудового договору, вручення наказу про його розірвання, видачі трудової книжки.

Таким чином позивачкою строк позовної давності звернення до суду не порушений.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що оскільки відповідачем порушені трудові права позивача, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України позивачу заподіяно моральні страждання. Однак її розмір підлягає зменшенню з 3000 грн. до 1000 грн. Саме ця сума відповідає заподіяній позивачу моральній шкоді. При цьому колегія суддів враховує докази які наявні в матеріалах справи, обставини справи які призвели до зазначених вище порушень трудового законодавства та поведінку сторін , зокрема позивача, яка несвоєчасно повідомила роботодавця про свою вагітність.

За таких обставин рішення Київського районного м. Полтави від 17 липня 2015 року підлягає скасуванню в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді продавця продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди підлягає зміні, зменшивши їх розмір до 6000 грн. та 1000 грн. відповідно.

Керуючись ст.. 303, п.2 ч.1ст.307, п4 ч.1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 липня 2015 року скасувати в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді продавця продовольчих товарів у фізичній особи-підприємця ОСОБА_2 та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі.

Визнати ОСОБА_3 такою, що звільнена з роботи продавця продовольчих товарів за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 липня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 7 560 грн. та в частині стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн. змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6000 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя (підпис) П.С. Абрамов

Судді (підписи) О.А. Лобов

В.І. Акопян

З оригіналом згідно: