22-ц/775/870/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Доценко С.І.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 48
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сорока Г.П.,

суддів - Биліни Т.І., Гаврилової Г.Л.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Володарської районної державної адміністрації Донецької області про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2015року,-

В С Т А Н О В И Л А :

22 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, який в подальшому уточнила та змінила, в остаточній редакції позову просила позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.2-4,81-82).

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проте не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Починаючи з жовтня 2014року, відповідач проживає окремо в іншому місті, та жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Додатково син займається в гуртках, тренувально-оздоровчих секціях, дошкільних навчальних закладах. Ці заняття потрібні неповнолітньому сину, він відвідує кожний предмет з задоволенням. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Крім того, зазначила, що відповідач заперечує проти їх з дитиною виїзду, як до родичів в РФ, так і на працевлаштування закордон, чим порушує права та свободу вільного волевиявлення і пересування. У ОСОБА_4 хронічне захворювання і він потребує лікування у санаторіях за кордоном, але відповідач все одно не дає свою згоду на лікування дитини за межами України, чим загрожує життю та здоров'ю малолітньої дитини.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Володарської районної державної адміністрації Донецької області, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що без уваги суд залишив те, що відповідач, який нібито піклується про сина та намагається створити йому комфортні умови для життя, звернувся до суду із позовною заявою про зменшення розміру аліментів. Неправильно суд не прийняв до уваги акт обстеження матеріально - побутових умов, довідку з лікарні про те, що ОСОБА_3 жодного разу не відвідував з дитиною лікарню та не був присутній при приїзді педіатра на черговий виклик, що дитина часто хворіє і всі витрати на лікування несе вона, а відповідач не надає допомоги, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Суд неправильно прийняв до уваги пояснення представника відповідача про те, що ОСОБА_4 є сенсом життя для відповідача, тому він прагне як можна більше піклуватись з сином, оскільки жодних доказів на підтвердження цього факту суду не надано, сам ОСОБА_3 не з'явився в судове засідання по справі, що, на її думку, свідчить про байдужість та незацікавленість відповідача у рішенні.

Сторони та представник третьої особи в судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами, зареєстрованими у встановленому порядку в журналі телефонограм, витяг з якого долучений до справи, а також поштовими повідомленнями про отримання судового виклику до суду рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення. Відповідач ОСОБА_3 подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без зміни і справу розглянути у його відсутності. Представник третьої особи також подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та ухвалити рішення в інтересах дитини. Позивачка про причини неявки суду не повідомила, заяву про відкладення розгляду справи не подала. За таких обставин, виходячи з положень ст.ст.169,305 ЦПК України, та враховуючи те, що сторони та третя особа належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, але повторно у судове засідання не з'явилися, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи у відсутності осіб, що беруть участь у справі, без фіксації судового засідання технічними засобами фіксації відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7), який мешкає з матір'ю.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 10.01.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Донецької області 07.06.2008 року, було розірвано (а.с.19).

Згідно довідок та виписок із медичної карти стаціонарного хворого Володарської ЦРЛ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, часто хворіє на респіраторні захворювання, перебуває на обліку з діагнозом імунодефіцитна хвороба та потребує санаторно-курортного лікування органів дихання (а.с.9-15).

В довідці Володарської амбулаторії ЗП/СМ №1 від 18.04.2015 року зазначено, що при викликах лікаря додому для обстеження дитини завжди присутня мати ОСОБА_2 Батько дитини не приймає жодної участі в лікуванні дитини, жодного разу не супроводжував дитину до лікарні та не був присутній вдома при виклику лікаря (а.с.8).

Розпорядженням Володарської РДА Донецької області №301 від 30.10.2014 року, на вимогу ОСОБА_3, було встановлено порядок побачення батька ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 один раз на тиждень, за попередньою домовленістю між батьками, за місцем проживання матері та зобов'язано ОСОБА_2 забезпечити право малолітнього сина на спілкування з батьком (а.с.20).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей Володарської райдержадміністрації Донецької області від 17.10.2014 року при розв'язанні спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо зміни прізвища малолітньому ОСОБА_4 з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» не надано дозволу на зміну прізвища малолітньому ОСОБА_4 (а.с.21).

Відповідно до заяви від 14.01.2015 року ОСОБА_3 звертався до органу опіки та піклування Володарської селищної ради із заявою про невиконання розпорядження Володарської РДА щодо визначення порядку спілкування з дитиною та проведення із ОСОБА_2 бесіди щодо надання йому можливості спілкування з дитиною ОСОБА_4. Згідно відповіді від 10.02.2015 року ОСОБА_3 було запропоновано звернутись до суду з відповідним позовом (а.с.75,77).

Як вбачається з інформації КЗ «Володарський ясла-садок № 3 «Ромашка» ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідує заклад з 03.09.2014 року. За цей період батько дитини ОСОБА_3 не відвідав ясла-садок, не приводив та не забирав сина, батьківські збори не відвідував. Мати дитини, бабуся та дідусь по маминій лінії проявляють піклування про дитину та цікавляться її долею. Завжди цікавляться поведінкою онука в іграх, в фізичному та психічному розвитку дитини. Своєчасно здійснюють батьківську оплату за перебування у дошкільному закладі. Дитина завжди охайна, за характером - спокійний, урівноважений (а.с.22).

Актом обстеження матеріально-побутових умов від 21.04.2015 року встановлено, що дитина ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Житлові умови проживання дитини є задовільні (а.с.23).

В Акті встановлення факту виховання ОСОБА_4 зазначено, що вихованням дитини займається тільки мати ОСОБА_2 Допомогу у вихованні дитини також надають бабуся - ОСОБА_5 та дідусь ОСОБА_6 Батько дитини ОСОБА_3 з листопада 2013 року вихованням дитини не займається (а.с.24).

Відповідно до довідки Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області № 216/3/2-22/7 від 03.04.2015 року ОСОБА_3 останній раз сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_4 за жовтень 2014 року в сумі 2343,17грн. (а.с.29).

Згідно чеків ОСОБА_3 надсилав кошти ОСОБА_2: 25.02.2015 року 580 гривень, 01.04.2015 року - 1000 гривень та 24.04.2015 року 1019 гривень (а.с.70-72), що не оспорювала позивачка.

Відповідно до заяви від 22.09.2014 року ОСОБА_3 просив орган опіки та піклування Володарської селищної ради Донецької області перевірити доцільність використання ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини. За результатами перевірки нецільового використання аліментів не встановлено, про що 10.02.2015 року зроблено відповідний висновок (а.с.78,79).

Згідно довідки ВДОУІТ ГУМВСУ в Донецькій області від 29.04.2015 року ОСОБА_3 не знятих та не погашених судимостей не має (а.с.56).

Згідно висновку Служби у справах дітей № 046 від 19.02.2015 року встановлено, що на протязі 2014-2015 року ОСОБА_3 неодноразово звертався із заявою про встановлення режиму спілкування з малолітнім сином ОСОБА_4 В ході перевірки було встановлено, що після розірвання шлюбу батьки не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування та участі батька у вихованні сина. Було встановлено режим спілкування батька з сином. На думку Служби в справах дітей у зв'язку з вкрай напруженими стосунками між сторонами батько ОСОБА_3 належним чином не виконує свої обв'язки по вихованню дитини, а тому залишив рішення про позбавлення батьківських прав на розсуд суду із максимальним врахуванням інтересів дитини.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.164 СК України, виходячи з того, що між сторонами з 2014 року після розірвання шлюбу склались неприязні відносини, що відповідач неодноразово звертався до Служби у справах дітей з вимогою про встановлення режиму спілкування з дитиною у зв'язку із перешкоджанням позивачкою у такому спілкуванні, та, враховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо порядку участі батька, який проживає окремо, у вихованні дитини і це впливає на неналежне виконання батьком своїх обов'язків щодо участі у вихованні дитини, а також те, що відповідач приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, сплачуючи аліменти, виявляє бажання приймати участь у вихованні дитини, бажає підтримувати спорідненні відносини із своїм сином, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому послався на те, що позбавлення відповідача батьківських стосовно сина буде недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно дав оцінку всім наданим доказам в їх сукупності та обґрунтовано відповідно до обставин справи та норм матеріального і процесуального права дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити отримання дітьми повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно вимог ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Відповідно до п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Заперечуючи проти позову відповідач та його представник посилалися на те, що відповідач не ухиляється від виховання дитини, що після припинення шлюбних відносин він спілкувався та намагався спілкуватися з сином, купував речі, надавав матеріальну допомогу, сплачує аліменти, що після укладення ним шлюбу з іншою жінкою та народження у новому шлюбі дитини, позивачка почала створювати перешкоди у його спілкуванні з сином, він неодноразово звертався до органу опіки та піклування для вирішення питання щодо визначення порядку та часу спілкування з сином, про прийняття заходів впливу на позивачку з метою усунення перешкод у спілкуванні з сином, а також на те, що відповідач не бажає втрачати зв'язок з сином, бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, але з позивачкою не зміг дійти згоди щодо врегулювання цих питань.

Дані доводи відповідача підтверджуються його перепискою з органом опіки та піклування, Службою у справах дітей, квитанціями та довідкою про сплату аліментів (а.с.20,29,68-79). В судовому засіданні в суді першої інстанції позивачка та її представник не заперечували, що відповідач сплачує аліменти, що між колишнім подружжям склались неприязні стосунки та що вони не дійшли згоди щодо спілкування відповідача з дитиною.

З огляду на наведене, виходячи з того, що відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, однак, суду не було надано належних, допустимих та переконливих доказів, які б підтверджували наявність злісного ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утримання неповнолітньої дитини, вчинення щодо неї відповідачем будь-яких протиправних дій, або інших даних щодо неналежної поведінки відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини

Посилання позивачки на те, що суд першої інстанції неправильно не прийняв належним доказом ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків звернення відповідача до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання сина, є неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач створив нову сім'ю і від іншої жінки має дитину, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17-18,69), що давало йому право, передбачене ст.192 СК України, звертатись із заявою про зміну розміру аліментів, тому це не може свідчити про його ухилення від утримання дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неправильно не прийняв до уваги докази про те, що відповідач не відвідує дитячу дошкільну установу, де перебуває син, з дитиною не відвідував лікувальні установи, що він не несе витрати на лікування, має заборгованість по аліментам не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки це не підтверджує доводи позивачки про ухилення відповідача від виховання дитини. Позивачка не надала суду жодних доказів, які б свідчили про те, що вона зверталась до відповідача, який проживає окремо, з проханням надати матеріальну або іншу в тому числі і фізичну допомогу з питань лікування сина, відвідування сином дошкільного закладу чи надання іншої допомоги по вихованню сина, а відповідач відмовився від надання такої допомоги. Разом з тим позивачка не заперечувала, що між нею та відповідачем склались неприязні відносини.

Питання щодо участі батька дитини у додаткових витрат на утримання дитини регулюється положеннями ст.185 СК України, а у даній справі такий спір не вирішувався.

Зі справи вбачається, що відповідач з жовтня 2014 року став проживати окремо від позивачки та дитини, що в суді першої інстанції позивачка та її представник не заперечували.

Також з наданих відповідачем документів (а.с.20,29,68,75-79) вбачається, що з жовтня 2014 року між сторонами виник спір щодо порядку та часу участі відповідача у вихованні дитини, який на час вирішення справи, що переглядається, фактично не вирішений.

Заперечуючи проти позову та проти апеляційної скарги відповідач стверджував, що аліменти на утримання дитини за виконавчим листом утримувались з його заробітної плати бухгалтерією підприємства, а у зв'язку зі звільненням з роботи та відсутністю постійної роботи в 2015 році він аліменти сплачував по квитанціям. Ці доводи відповідача підтверджуються довідкою державного виконавця про нараховані та сплачені аліменти, банківськими квитанціями про сплату аліментів (а.с.29,70-72).

Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від участі у витратах на лікування дитини, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано. Самі ж по собі квитанції про витрати на лікування не свідчать про те що ці витрати понесла безпосередньо позивачка за особисті кошти, що відповідач в них не приймав участі шляхом сплати аліментів, та не можуть бути доказом на підтвердження доводів позивачки про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Надання дозволу на виїзд дитини за межі України є правом батька дитини, тому також не може свідчити про ухилення відповідача від виконання обов'язків по вихованню дитини.

У справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про неправильну поведінку відповідача по відношенню до дитини. Також відсутні докази про аморальну поведінку відповідача, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами, про вчинення ним порушень громадського порядку або злочинних дій.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим доказам в сукупності дав правильну правову оцінку та ухвалив обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального права. Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування рішення, судом не допущено.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду та задоволення позову, у зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивачки підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2015року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Биліна Т.І.

Гаврилова Л.Л.