Дата документу 05.05.2015
Провадження № 2/320/752/15
05 травня 2015 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді: Іваненко О.В.,
при секретарі: Михайловій Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача.
Отже за ЗУ«Про захист прав споживачів», відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, не було повідомлено його й про наявні інші форми кредитування, зокрема в національній валюті України, відмінності між формами кредитування, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, чим було порушено вимоги чинного закону. Отже із визначених обставин вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Враховуючи вимоги закону є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним. Таким чином кредитний договір від 21.07.2008 року підлягає визнанню недійсним і в частині застави транспортного засобу.
В судовому засіданні позивач уточнений позов підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому у відповідності зі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до пункту 1.4 Договору кредиту визначено цільове призначення кредиту на придбання автомобіля MITSUBISHI OUTLENDER. Відповідно до п.1.5 Банк надає кредит позичальнику шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника.
Судом було встановлено, що позивач звернувся до відділення «Укрсиббанку» в м. Мелітополі з метою отримання споживчого кредиту для оплати решти вартості автомобіля.
Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст.11 ЦК України.
Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Правочин, або його частина, може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В судовому засіданні, було встановлено, що після звернення позивача до відділення «Укрсиббанку» в м. Мелітополі, працівники банку запропонували йому взяти кредит в доларах США, так як там менша ставка відсотків. На його заперечення щодо того, що розрахунки за автомобіль йому необхідно зробити в гривні йому повідомили, що в доларах США кредитний договір буде оформлено лише формально, ніяких доларів він не отримає, погашення кредиту можна буде проводити в гривні та банк зробить перерахування ТОВ «Ніко-Січ» також в гривні.
Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Так судом встановлено, що ознайомившись з кредитним договором та побачивши в п.1.1 визначення суми кредиту в національній валюті - 193174,08 грн., та посилання на те, що у випадку надання Банком кредиту в швейцарських франках існують ризики, в позивача склалась впевненість, що кредит він отримує саме в гривні. Крім того, в цьому його переконало й подальше перерахування до ТОВ «Ніко-Січ» суми вартості автомобіля в національній валюті України та обставина, що ніяких доларів він в банку не отримував.
Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".
При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у п.7 якої зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Згідно наданих позивачем копій квитанцій про сплату за кредитом з 2008 р. по 2013 рік, при сплаті щомісячних платежів банк приймав їх гривнею. При прийманні платежу після зростання курсу долара, позивач вважав, що у випадку внесення ним в касу банку долара його гривневий еквівалент зараховується по існуючому курсу на день внесення в рахунок погашення заборгованості за отриманим кредитом в розмірі 193174,08 грн.
Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2014 року «Про практику застосування судами законодавства, при вирішені спорів, що випливають з кредитних відносин»: само по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.
Крім того, як вбачається з пояснень позивача, відповідач не попередив його, що валютні ризики під час виконання своїх зобов'язань за договором він несе сам. Але якщо б банк попередив його про це, він би не уклав цей кредитний договір. Але відповідач цю обставину замовчував.
Таким чином перед укладенням кредитного договору не було проведено переддоговірної роботи з позичальником, чим було порушено вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не були йому надані передбачені цією нормою відомості у письмовій формі.
Крім того, даний кредитний договір укладено в іноземній валюті, з підвищенням курсу якої значно погіршився стан позичальника, такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду позичальника, що суперечить ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Згідно п.1.3.1 Кредитного договору, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,50% річних, однак з графіку платежів реальна процентна ставка, яку використовує банк прихована, оскільки в додатку 2 в розділі 8 (реальна процентна ставка) у всіх рядках за виключенням останнього вказані нулі і лише наприкінці другого аркушу в розділі 7 після чисельних нулів вказано 26,61. Таким чином, є підстави вважати, що відповідач ввів позивача в оману щодо істотної умови договору, а саме його ціни. Таким чином, замовчування відповідачем тієї обставини, що валютні ризики покладаються на позивача, та введення його в оману щодо валюти кредиту істотно вплинуло на ціну кредитного договору. Факт навмисного ненадання банком позивальнику важливої інформації згідно з п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є таким, що вводить в оману.
Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин , які можуть перешкодити укладанню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.
Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця? 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений? б) форми його забезпечення? в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача? г) тип відсоткової ставки? ґ) суму, на яку кредит може бути виданий? д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо)? е) строк, на який кредит може бути одержаний? є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,( їх частоту та обсяги? ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови? з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється? и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію? і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту? детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача? дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту? право дострокового повернення кредиту? річна відсоткова ставка за кредитом? інші умови, визначені законодавством.
З п.3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі Правила), вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу? обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативноправові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо)? про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту його обслуговуванням і погашенням? правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Отже, оскільки банк надав позивачу споживчий кредит, то при укладанні цього договору банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, на необхідність застосування цього Закону до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року.
Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.
Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будьяких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
На порушення вказаних норм права Банк Додатком № 1 до кредитного договору включив до спірного договору положення які відповідно до ст..11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливим так як містять умови про зміні у витратах, а саме сплату комісії за надання кредиту у розмірі 2% від суми кредиту. Отже із визначених обставин вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.
Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь якому разі порушеними, якщо будь яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Враховуючи вищевикладене, той факт, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, або замовчування покладання валютних ризиків на споживача, зокрема, щодо плати за надання кредиту та плати за внесення до нього змін, а тому у суду, враховуючи вимоги закону, є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним.
Відповідно до ст.236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Враховуючи що кредитний договір є одночасно договором застави транспортного засобу, то він повинен бути визнаний недійсним і в частині застави транспортного засобу.
Керуючись ст.ст. 79, 88, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 11, 203, 215, 229, 236, 638, 1049-1055 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», суд
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача - задовольнити частково.
В іншій частині позов залишити без розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду О. В. Іваненко