Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносов М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району, обґрунтовуючи вимоги тим, що 02 березня 2001 року він працював у відповідача на різних посадах. 05 серпня 2014 року його було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. У період з 08 вересня 2014 року по 09 лютого 2015 року він не працював у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності. Проте, 06 жовтня 2014 року відповідачем було прийнято наказ № 98 та внесено запис № 22 до його трудової книжки про звільнення його з роботи у перший день настання працездатності. 10 лютого 2015 року його не було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, натомість наказом відповідача від 20 лютого 2015 року № 7 він звільнений з роботи з 10 лютого 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Зазначений наказ про звільнення з роботи позивач вважав незаконним у зв'язку з тим, що його відсутність на робочому місці без поважних причин не є підставою для його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, яка передбачає відсутність працівника на роботі. Крім того, його посада була виключена із штатного розпису відповідача на 2015 рік, тому 10 лютого 2015 року керівник територіального центру ОСОБА_4, фактично не допустив його до роботи. Вказував, що його прогул є вимушеним у зв'язку із незабезпеченням його роботою, відсутністю його посади у штатному розписі та коштів, закладених на оплату його праці. З наказом про звільнення з роботи він був ознайомлений лише 20 березня 2015 року. Посилаючись на положення ст. 235, 240-1 КЗпП України, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 20 лютого 2015 року № 7 про звільнення його з роботи, поновити його на посаді завідуючого господарства з 10 лютого 2015 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 лютого 2015 року по день прийняття рішення про його поновлення на роботі в розмірі 3 000 грн.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 20 лютого 2015 року № 7 про звільнення ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на посаді завідувача господарством територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району з 10 лютого 2015 року. Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня по 26 травня 2015 року в розмірі 3 411 грн 20 коп. з відрахування сум податків та обов'язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року скасовано, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції повністю не відповідає.

Встановлено, що 02 березня 2001 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду завідуючого відділенням соціальної допомоги до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району, з 07 липня 2009 року - переведений на посаду завідувача господарством, що підтверджується записами в трудовій книжці.

05 серпня 2014 року відповідачем повідомлено ОСОБА_3 про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Наказом від 26 серпня 2014 року № 76 ОСОБА_3 надано щорічну відпустку з 26 серпня по 01 жовтня 2014 року.

Згідно з наказом від 06 жовтня 2014 року № 98 до трудової книжки позивача було внесено запис про його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку зі скороченням штату працівників, у перший день настання працездатності.

Відповідно до листків непрацездатності вбачається, що у періоди з 08 вересня 2014 року по 22 вересня 2014 року, з 23 вересня по 01 листопада 2014 року, з 02 листопада по 10 листопада 2014 року, з 11 листопада по 20 грудня 2014 року, з 21 грудня по 30 грудня 2014 року, з 05 січня 2015 року по 19 січня 2015 року та з 20 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року ОСОБА_3 знаходився на лікарняному.

Із листка непрацездатності від 20 січня 2015 року серії АГА № 145965 вбачається, що позивач мав стати до роботи 10 лютого 2015 року.

Згідно з протоколом № 1 засідання місцевого комітету профспілки Зарічненського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 20 лютого 2015 року профспілковим органом 20 лютого 2015 року надано згоду на звільнення завідуючого господарством ОСОБА_3 за прогул.

Наказом відповідача від 20 лютого 2015 року № 7 ОСОБА_3 звільнено з посади завідуючого господарством з 10 лютого 2015 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Встановлено також, що ОСОБА_3 відмовився надати пояснення своєї відсутності на роботі 10 лютого 2015 року, що підтверджується актами від 20 лютого 2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що щорічна відпустка позивача мала бути продовжена, використання ОСОБА_3 без попередньої згоди відповідача права на продовження відпустки та невихід позивача на роботу 10 лютого 2015 року не може вважатися прогулом без поважних причин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду щодо обґрунтованості позовних вимог, проте дійшов висновку про відмову в позові, оскільки позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом.

Проте повністю погодитися з висновками апеляційного суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_109/ed_2015_05_14/pravo1/Z960504.html?pravo=1>, п. 1 ч. 1 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог ст. 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_121/ed_2015_05_14/pravo1/Z960504.html?pravo=1>.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанцій й погоджуючись із висновком, що після закінчення лікарняного відпустка позивача мала бути продовжена, а тому відповідач звільнив позивача з порушенням вимог трудового законодавства, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив та не спростував доводи апеляційної скарги в цій частині, й докази, надані на їх підтвердження, зокрема, не з'ясував, чи сповістив позивач відповідача про знаходження його на лікарняному під час відпустки, чи звертався він до відповідача з письмовою заявою щодо продовження відпустки після закінчення лікарняного й, чи погоджувалося це питання з керівництвом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району.

Крім того, дійшовши висновку про відмову в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду, суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1346/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1> у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності в один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що перебіг місячного строку позовної давності за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не із дня його направлення або оголошення його змісту.

Встановлено, що із наказом про звільнення від 20 лютого 2015 року № 7 ОСОБА_3 було ознайомлено 20 березня 2015 року, того ж дня йому видана трудова книжка.

У порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції на вищевказані положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи не встановив, зокрема, не перевірив з якого часу має обчислюватися початок перебігу строку позовної давності для звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом, тому дійшов передчасного висновку про відмову в позові з цих підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вважав, що позивач звернувся до суду 22 квітня 2015 року, при цьому суд не звернув уваги та не надав належної оцінки тому, що у матеріалах справи міститься копія позовної заяви (надана позивачем), на якій стоїть штемпель вхідної кореспонденції Зарічненського районного суду Рівненської області про отримання позовної заяви 17 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак