Справа № 462/3395/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/673/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Монастирецького Д.І., Струс Л.Б.,

секретарі - Матяш С.І.,

з участю представника апелянта - Жарського І.Р.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2014 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в порядку регресу,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування відмовлено.

Рішення суду оскаржило позивач ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах».

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відмова у задоволенні позову внаслідок пропущення строку позовної давності є безпідставною, оскільки такий було перервано. Страховий випадок стався 27.08.2010 року, первинний позов пред»явлено 01.06.2013 року, який ухвалою від 07.07.2013 року залишено без розгляду, однак пред»явленням цього позову строк позовної давності перервано і перебіг позовної давності розпочався заново з 02.06.2013 року.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що про встановлення вини відповідача у даній дорожньо-транспортній пригоді позивачу стало відомо з постанови від 04.06.2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи і саме з цього часу слід рахати перебіг позонї давності.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги апелянта задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Жарського І.Р. в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення лише частково відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 2 ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Встановлено, що 14.02.2010 року між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», назву якого відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 27.04.2011 року змінено на ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» (а.с.21-23), та ОСОБА_5 укладено договір страхування №LVL6АЕ00032271, згідно якого позивач зобов'язався у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором (а.с.3).

Об'єктом страхування за договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1, тобто зазначений договір є договором майнового страхування.

Згідно умов договору страхування, страховим випадком є, зокрема, пошкодження транспортного засобу, внаслідок ДТП.

Також встановлено, що 28.07.2010 року на вул. Кн.Ольги у м. Львові відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Skoda Octavia» під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 04.06.2011 року, причиною настання даної ДТП стало порушення п.п.1.5, 1.10, 2.3 (б), 2.10, 13.1 Правил дорожнього руху України зі сторони ОСОБА_4, який керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser Prado» , номерний знак НОМЕР_2, не врахував дорожню обстановку, відповідно не реагував на її зміну, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення із задньою частиною автомобіля «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 (а.с.48-52).

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження №262 від 27.08.2010 року, виконаного ТзОВ «Фірма «Експертиза», вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Skoda Octavia, номерний знак НОМЕР_1, становить 64178,84 грн. (а.с.6-15). Позивачем згідно платіжного доручення №1255 від 22.09.2010 року оплачено вартість проведення експертного дослідження в сумі 450 грн. (а.с. 17).

На підставі страхового акту № И-6778 від 06.10.2010 року (а.с.16) ОСОБА_5 виплачено ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстах» страхове відшкодування за пошкоджений транспортний засіб у розмірі 17273,29 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1969 від 15.10.2010 року (а.с.17).

Позивач, покликаючись на ст. 27 Закону України «Про страхування» і ст.993 ЦК України, просив стягнути з відповідача виплачену суму страхового відшкодування і витрати на оплату оцінки шкоди, заподіяної автомобілю страхувальника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за приписами ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому дійшов до вірного висновку, що в даному випадку має місце не регрес, як зазначає позивач, а суброгація і до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил ст. 993 ЦК України. У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

У випадку регресу, одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, ст.1191 ЦК), а також ст. 38 Закону №1961-ІV, а для суброгації відповідно до ст. 993 ЦК і ст.27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим.

А відтак, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що зобов'язання з відшкодування шкоди, яке виникло у ОСОБА_4 перед ОСОБА_5, збереглося, однак у ньому змінилася сторона (кредитор) та ці правовідносини мають регулюватися ст. 993 ЦК України, тобто нормами, що регулюють суброгацію.

При цьому, суд першої інстанції зауважив, що при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, однак дійшов до помилкового висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності, виходячи з наступного.

За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст.260 ч.1, ст.261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилам визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріалами справи встановлено, що страховий випадок стався 27 серпня 2010 року. Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 04.06.2011 року, причиною настання ДТП (даного страхового випадку) стало порушення Правил дорожнього руху України зі сторони ОСОБА_4, який керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser Prado», номерний знак НОМЕР_2, здійснив зіткнення із задньою частиною автомобіля «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 (а.с.48-52). А відтак, про особу, до якої слід пред»явити зазначені позовні вимоги, позивач міг довідатись лише 04.06.2011 року, про що просив у суді першої інстанції та посилається на це в апеляційній скарзі. І саме цю дату, на думку колегії суддів, слід вважати початком перебігу позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом 21.05.2014 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, зокрема неправильно застосовано матеріальне право. Висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні не в повній мірі відповідають обставинам справи, що полягає у помилковому визначенні юридичних наслідків обставин. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_4 в користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»» понесені ним судові витрати, а саме : 243 грн. 60 коп. судового збору за подання позовної заяви та 121 грн. 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314 ч.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» 17 723, 29 грн. (сімнадцять тисяч сімсот двадцять три грн. 29 коп.) в рахунок відшкодування витрат, пов»язаних із сплатою страхового відшкодування.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» понесені ним судові витрати, а саме: 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн. 60 коп.) судового збору за подання позовної заяв та 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одна грн. 80 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Монастирецький Д.І.

Струс Л.Б.