АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністрество інфраструктури України, Первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у квітні 2015 року.

Зазначала, що вона працювала в ДП «АМПУ» на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи. 01.04.2015 року відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору в якому зазначено про її звільнення з посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці. Підставами для звільнення є, зокрема, наказ ДП «АМПУ» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23.01.2015 року, який винесено з численними порушеннями вимог законодавства. А тому, вважаючи звільнення незаконним, просила суд визнати недійсним наказ ДП «АМПУ» №105-к 3-3 від 01.04.2015 року «Про припинення трудового договору», поновити її на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ», допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді, визнати недійсним запис № 19 в трудовій книжці про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів», з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

23.01.2015 року з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м.Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства, головою ДП «АМПУ» був прийнятий наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників».

На підставі даного наказу було вирішено провести в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «АМПУ» служби організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 14, до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, зазначеними в п.1 наказу, було вирішено перенести робочі місця, які розташовані за адресою: м. Київ, пр-т. Перемоги, 14 до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Повідомленням №02-03/19 від 26.01.2015 року позивача було повідомлено про відповідні зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці.

Про інформованість позивача з прийнятим наказом також свідчить її підпис в наказі, датованим 04.02.2015 року.

10.03.2015 року ДП «АМПУ» було направлено до Первинної профспілкової організації подання № 02-03/95 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Листом від 23.03.2015 року № 14 Первинна профспілкова організація повідомила, що не надає згоди на звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляюи у наданні згоди профспілкова організація повідомила про те, що подання ДП «АМПУ» щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи було направлено до закінчення встановленого трудовим законодавством двомісячного строку, протягом якого працівники мають надати згоду або відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, а також про те, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває справа за позовом працівників підприємства про визнання наказу відповідача №18-к незаконним.

01.04.2015 року ДП «АМПУ» був виданий наказ № 105-к 3-3 про звільнення позивача з посади провідного юрисконсульта на підставі п.6 ст.36 КЗпП України з 06.04.2015 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновків, що звільнення позивача на підставі п.6 ст.36 КЗпП України відбувалось у відповідності до вимог чинного трудового законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що згідно ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше, ніж за два місяці.

Також згідно п.10 даної Постанови припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і навпаки впровадження передових методів, технологій тощо).

Встановивши в ході розгляду справи, що рішення щодо переміщення робочих місць з м. Києва до м. Одеса на підставі наказу №18-к від 23.01.2015 року було прийняте з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в ДП «АМПУ» відбулась зміна в організації виробництва і праці.

Враховуючи інформованість позивача про зміну істотних умов праці, не надання згоди на продовження роботи в нових умовах у визначені законом строки та відсутності інших доказів на підтвердження фактів порушення відповідачем порядку звільнення позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності наказу голови ДП «АМПУ» № 18-К від 23.01.2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників».

Так, ч. 1 ст. 303 ЦПК України, визначено що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наказ ДП «АМПУ» № 18-К від 23.01.2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» не був предметом оскарження у даній справі.

Зазначаючи про його незаконність апелянти посилались на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року, яким наказ ДП «АМПУ» № 18-К від 23.01.2015 року та повідомлення ДП «АМПУ» № 02-03/23 від 26.01.2015 року визнано незаконним.

Натомість, як вбачається з копії рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання в апеляційних скаргах на порушення відповідачем вимог. 2 ст. 252 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Аналогічні вимоги також встановлені ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема, у Постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Вказаний висновок викладений у Постанові Верховного суду України №6-703цс15 від 01.07.2015 року.

Враховуючи вищезазначене, посилання в листі профспілкового органу про те, що подання ДП «АМПУ» про надання згоди на звільнення позивача з роботи було направлено до закінчення встановленого трудовим законодавством двомісячного строку, протягом якого працівники мають надати згоду або відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, як на підставу для відмову у наданні згоди на таке звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованою.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: