Справа №489/6660/14-ц 19.01.2015 19.01.2015 19.01.2015
Провадження №22-ц/784/127/15
Головуюча першої інстанції: Тихонова Н.С.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
Р ІШ ЕН Н Я

Іменем України

19 січня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Серебрякової Т.В. Самчишиної Н.В.

із секретарем

судового засідання: Горенко ЮІ.В.

з участю

позивачки - ОСОБА_3

представників:

позивача - ОСОБА_4

відповідача -

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2014 р. у справі за

позовом

ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства « Всеукраїнський акціонерний банк» ( далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк» або Банк) про повернення вкладу та відшкодування збитків і моральної шкоди,

встановила:

25.09.2014 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ«ВіЕйБі Банк» про повернення вкладу, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 16.07.2012 р. він уклав з Банком договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи.

За умовами договору Банк відкрив йому поточний рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів у національній валюті та видав міжнародну платіжну картку Visa Electron AC BASE NO PERS.

За користування внесеними на поточний рахунок коштами Банк зобов'язався сплачувати проценти відповідно до діючих на час укладення договору Тарифів.

Договір не містить умов щодо обмеження строку повернення коштів внесених за договором.

Станом на 19 березня 2014 р. на його рахунку були розміщені кошти у розмірі 40328 грн. 51 коп.

Його спроби отримати усі наявні кошти готівкою одноразово з допомогою платіжного електронного засобу або через каси Банку виявилися марними через відсутність готівкових коштів.

Зазначене підтверджується випискою з поточного рахунку та касовими чеками з відповідними повідомленнями.

Посилаючись на порушення умов договору позивач просив про стягнення на його користь боргу у розмірі 23554 грн 41 коп. ( власні кошти); 4032 грн.85 коп. пені у розмірі 10%; три відсотки річних у розмірі 568 грн.19 коп.; інфляційні втрати у розмірі 4327 грн. 20 коп.; та комісію у розмірі 8 грн.00коп.

Крім того, позивач вимагав відшкодування йому моральної шкоди, завданої порушенням договору у розмірі 8000 грн. та відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2014 р. постановлено про задоволення позову частково та стягнення з Банку на користь позивача залишку на поточному рахунку у розмірі 23554 грн. 41 коп.; 3% річних у розмірі 568 грн.19 коп.; інфляційних втрат у розмірі 4327 грн. 20 коп. та 2000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Цим же рішенням ухвалено про відшкодування державі судового збору у розмірі 284 грн. 50 коп. за рахунок Банку.

В задоволенні вимог про стягнення пені, відшкодування моральної шкоди та витрат на комісію відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалення нового в цій частині про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення його цивільних прав.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 1066, 1068, 1070-1071, 1074 ЦК України за договором банківського рахунку Банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий вкладнику грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Таке ж застереження щодо обмеження прав клієнта або вкладника встановлено і ст. 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Зокрема частиною другої зазначеної статті передбачено, що зупинення видаткових операцій за рахунками юридичних або

фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту

відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків,

передбачених Законом України "Про запобігання та протидію

легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або

фінансуванню тероризму" ( 249-15 ). Зупинення видаткових операцій

здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків,

коли арешт накладено без встановлення такої суми.

З матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи ( а.с.9), не містить обмежень щодо строків повернення коштів власника поточного рахунку.

Пунктом 1.13 договору банківського вкладу (депозиту) ( а.с.-28) передбачено, Умови укладеного договору, невід'ємною частиною якого є Правила користування платіжними картками фізичних осіб ( затв. наказом голови правління банку від 29.09.2010 р.) не містили умов щодо стягнення неустойки за порушення строків зарахування коштів власника банківського рахунку чи виконання його розпорядження.

19.03.2014 р. позивач подав заяву про повернення коштів з рахунку, але Банк відмовився від виконання цього розпорядження клієнта ні через касу, ні шляхом використання платіжної картки.

Суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наявним доказам, дійшов правильного висновку про задоволення вимоги щодо повернення коштів вкладника, правильно виходячи з відсутності доказів наявності у Банку права на обмеження видаткових операцій з рахунку фізичної особи.

Обмеження встановлені постановою Національного Банку №540 від 29.08.2014 р. ( з наступними змінами) стосуються Банківських установ та не можуть служити законними підставами для обмеження прав фізичних осіб - вкладників та власників банківських рахунків щодо повернення належних їм коштів за першою вимогою.

Обґрунтовано судом застосовані і положення ст. 625 ЦК України шодо стягнення трьох відсотків річних та втрат позивача від інфляції у зв'язку з простроченням грошового зобов'язання.

Також судом правильно відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди, адже договір не містить умов щодо підстав відшкодування моральної шкоди, а положення ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів не поширюються на спір, що виник з цього договору.

Відмову у відшкодуванні збитків у зв'язку з запровадженням комісії за зняття коштів з рахунку також слід вважати правильною, оскільки її запровадження передбачено тарифами, які діяли на час зняття коштів за допомогою платіжної картки.

При цьому позивач не подавав заяви про закриття рахунку та продовжував користуватися карткою.

В той же час, висновок суду про безпідставність вимоги щодо стягнення пені не може вважатися законним та обґрунтованим оскільки його ухвалено без врахування вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Так, із змісту преамбули Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 р. та положень ст. 1 зазначеного закону вбачається що його дія розповсюджується на діяльність учасників платіжних систем - банківські установи та держателів електронних платіжних засобів, якими є платіжні картки.

Приписами ст. 32 Закону № 2346-III передбачено що банк отримувача несе відповідальність перед ним пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього закону та умов укладеного договору.

Статтею 32.2 Закону № 2346-III встановлено, що у разі порушення банком строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченного платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином, якщо договором не передбачена штрафна відповідальність банку за прострочення виконання розпорядження клієнта, то підлягають застосуванню положення наведеної матеріальної норми.

Оскільки суд першої інстанції не врахував цих обставин справи та вимог закону, то його рішення в цій частині вимог позивача, згідно з приписами ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення пені у розмірі 4032 грн. 85 коп. що не перевищує 10 відсотків простроченого платежу.

Інші доводи апелянта висновків суду не спростовують.

Враховуючи встановлене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в іншій частині вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2014 р. в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення пені - скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства « Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_3 4032 грн. 85 коп. пені.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина