АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2839/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 р. у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

27 січня 2015 р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 31 серпня 2007 р. сторони уклали кредитний договір № CSRKAU00100031, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачеві кредит у розмірі 39 148,96 грн. на термін до 30 серпня 2014 р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки і в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Також умовами договору передбачено, що у випадку порушення зобовязань, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Оскільки за вказаним кредитним договором мали місце порушення зобовязань, станом на 24 жовтня 2014 р. відповідач має заборгованість в розмірі 273 486,48 грн., з яких: борг по кредиту 33 962,69 грн.; борг за відсотками за користування кредитом 82 760,71 грн.; борг по комісії 3 288,60 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 153 474,48 грн., яку позивач і просив стягнути з відповідача ОСОБА_6

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 р. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № CSRKAU00100031, від 31 серпня 2007 р.: борг по тілу кредиту 20 262,57 грн., борг за відсотками за користування кредитом 2 844,87 грн., борг по комісії 3 288,60 грн., борг по пені 10 000 грн., а також судовий збір в розмірі 364 грн. 00 коп., а всього 36 760 грн. 04 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині зменшення розміру заборгованості по тілу кредиту, процентів за користування кредитом та пені і в цій частині ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

При цьому зазначив, що на його думку, судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом та пені. Судом невірно встановлено істотну обставину по справі, щодо надання кредитних коштів відповідачу та складання заборгованості по тілу кредиту.

Так, суд дійшов помилкового висновку, що в тіло кредиту у розмірі 38 765,48 грн., наданого на купівлю автомобіля, включено 18 119,43 грн. та 383,48 грн. ліміт, на сплату страхових платежів та винагород, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Суд самостійно здійснив розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом за відсотковою ставкою 14,04% річних. При чому, суд розрахував заборгованість не за економічною формулою, по якій здійснюється розрахунок заборгованості процентів, а шляхом простої арифметичної дії.

Крім того, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності стягнення пені за один рік, проте суд замість застосування до пені строку позовної давності, самостійно без відповідної заяви відповідача зменшив розмір заборгованості по пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, представника відповідача ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, в частині стягнення боргу по тілу кредиту в розмірі 20 262,57 грн., суд першої інстанції виходив з того, що окрім фактично отриманих грошових коштів в сумі 38 765,48 грн. в тіло кредиту позивачем враховано страхові платежі 18 119,43 грн. та 383,48 грн. Між тим, як встановлено судом, договори страхування наземного транспортного засобу належного ОСОБА_6В, укладені не були, а позивачем факт їх укладення не доведений, тому дійшов висновку, що підстав для стягнення кредитних коштів у розмірі 18 119 грн. 43 коп. та 383 грн. 48 коп. немає.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, то суд виходив з того, що зазначені відсотки можуть бути нараховані за процентною ставкою визначеною в договорі, тобто 14,04 % річних, оскільки жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування позовних вимог в частині нарахування боргу за відсотками, збільшення відсоткової ставки протягом часу з 01.11.2008 р. по 30.08. 2014 р. позивачем не надано.

При задоволенні вимог про стягнення комісії судом враховано ту обставину, що відповідач ОСОБА_6 повністю визнала розмір заборгованості по комісії 3 288,60 грн. та виходив з того, що стягнення даних грошових коштів відповідає вимогам ч. 4 ст.174 ЦПК України.

Щодо визначення розміру пені то суд виходив з того, що її розмір, визначений позивачем не відповідає положенням закону, оскільки 153 474,48 грн., є явно завищеним, а тому повинен бути зменшений до 10 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Звертаючись до суду з даним позовом 27 січня 2015 р. ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача борг по кредитному договору № CSRKAU00100031, який діяв з 31 серпня 2007 р. до 30 серпня 2014 р. та був визначений позивачем станом на 24 жовтня 2014 р.

При цьому, вказав, що банк зобовязався надати відповідачеві кредит у розмірі 39 148,96 грн. Борг по кредиту визначив у 33 962,69 грн.

Розмір заборгованості по процентах, які підлягають стягненню, позивачем визначений в 82 760,71 грн., при цьому, відповідно до долученого до позову розрахунку, даний розмір визначений станом на 29.11.2013 р. та є незмінним і станом на 24.10.2014 р. дату на яку позивачем визначався розмір заборгованості за спірним кредитним договором. а. с. 1 6 (включаючи зворотні сторони аркушів).

Розмір пені, відповідно до розрахунку розрахований за зміненими відсотковими річними ставками: 14,04% ; 17,04% та 27,48%. При цьому, заборгованість по пені помісячно визначена станом на 29.11.2013 р. в розмірі 94 671,63 грн., з 30.112013 р. по 24.10.2014 р. розрахунок відсутній, проте зазначено заборгованість в розмірі 153 924,61 грн. Таким чином заборговість по пені визначена, також станом на 24.10.2014 р.

Так, ст. 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) зокрема грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлено, що 31 серпня 2007 р. між позивачем та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № CSRKAU00100031.

Відповідно до п. 7.1 договору, банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 31 серпня 2007 р. по 30 серпня 2014 р. у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 57 268,39 грн. на наступні цілі: 38 348 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34 грн. сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, шляхом перерахування відповідно до п.1.2 страхових платежів за договором страхування ТЗ від 31 серпня 2007 р., договором особистого страхування від 31 серпня 2007 р. на строк до 30 серпня 2008 р. у сумі 383,48 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 383,48 грн. та у розмірі 18 119,43 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору із сплатою за користування кредитом відсотками у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної комісії у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Періодом сплати вважається період з 24 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи через місяць в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 793,55 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди.

За п.7.3 договору, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає автомобіль ОСОБА_8 .

Крім того, згідно з цим договором, позичальник звертається до банку із проханням про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 цього договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно з договорами страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобовязується провадити у випадку непредявлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору, позичальник зобовязується використовувати кредит на цілі, зазначені в п.7.1 цього договору; сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 7.1, 7.4 цього договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом сплатити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Також зобовязується сплатити банку винагороду згідно з п.п. 3.7, 6.2, 7.1 цього договору.

Також, договором передбачено, що позичальник надає банку належним чином оформлені згідно з 7.3 цього договору договори застави тощо, договір страхування заставного майна, договір страхування наземного ТЗ і договір особистого страхування позичальника (на вимогу банку). Під оформленням договору застави сторони розуміють, зокрема, - письмове узгодження з банком договорів страхування, в т.ч. вибір страхувальника, переліку страхових випадків, які підлягають страхуванню; предявлення банку підписаних страхувальником договорів страхування та документів, що підтверджують сплату страхових платежів.

У випадку неподання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів за узгодженими з банком договорами страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3 цього договору.

Позичальник зобовязується погасити суму кредиту, направлену на сплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його використання не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін вона вважається простроченою і позичальник зобовязаний оплатити відсотки за її використання відповідно до п.п. 3.2, 3.8 цього договору.

Статтею 3 кредитного договору передбачено порядок розрахунків за договором. Зокрема, за п.3.7 договору, визначено, що позичальник сплачує банку винагороду у розміри і терміни, що визначені в п. 7.1 цього договору.

Відповідно до п.4.1 договору, у разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідач порушувала строки погашення заборгованості за кредитним договором, у звязку з чим банк скористався правом вимоги дострокового повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Так, судом першої інстанції, під час розгляду справи, було встановлено, що за рішенням Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2012 р., зокрема в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, яка станом на 29 квітня 2009 р. становила 43 002,12 грн., було звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ОСОБА_8, д/н СА 2813АМ, належний на праві власності ОСОБА_6

Даним рішенням, станом на 29.04.2009 р., заборгованість відповідача перед позивачем була визначена в розмірі 43 002,12 грн., з яких 38 026,03 грн. заборгованість за кредитом, 4 325,02 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 274,05 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 377,02 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором. т. 1 а. с. 43 - 45.

На підставі рішення суду, вказаний транспортний засіб був реалізований за 27 000 грн., з яких 27 травня 2013 р. частково погашено заборгованість: 13 500 грн. - тіло кредиту, 2 196 грн. - штраф, 593,60 грн. - комісія, 10 710,40 грн. - пеня. Дані обставини сторонами не оспорюються. (меморіальний ордер № 1 від 27.05.2013 р., довідка-рахунок від 27.05.2013 р. т. 1 а. с. 52, 53).

Відповідно до ч. 4 ст. 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином у кредитора для задоволення своїх грошових вимог є право звернення стягнення на предмет застави, разом із тим сам по собі факт реалізації предмета застави не припиняє грошового зобов'язання боржника в тому разі, коли сума, одержана від продажу предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, й у такому випадку закон передбачає право кредитора одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимоги.

Сума в 27 000 грн. одержана від продажу предмета застави не покрила вимоги банку, у звязку з чим вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

При вирішенні спору колегія суддів враховує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що банк зобовязався надати відповідачеві кредит саме у розмірі 39 148,96 грн., при цьому борг по кредиту, який підлягає стягненню, визначив у 33 962,69 грн., проте до позовної заяви доказів сплати страхових платежів, які згідно до пояснень представника позивача, були включені в дану суму, з зазначенням їх розміру не надав.

Перевіряючи доводи позивача, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів вірно встановив, що на виконання умов кредитного договору, договори страхування, належного відповідачу наземного транспортного засобу, укладені не були. Позивачем не доведено факту їх укладання та здійснення відповідних страхових платежів.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення боргу по кредиту, суд першої інстанції не вірно визначив його розмір.

Таким чином, враховуючи зміст заявлених вимог та те, що наведеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, заборгованість по кредиту станом на 29.04.2009 р. була визначена в розмірі 38 026,03 грн., з чим погодились сторони, з яких в результаті реалізації транспортного засобу було погашено кредит в розмірі 13 500 грн., отже непогашена заборгованість по кредиту становить: 38 026,03 грн. 13 500 грн. = 24 526 грн. 03 коп., яка і підлягає стягненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно до п. 7.1 договору, до сплати за користування кредитом підлягають відсотки у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідно становить 14,04% річних.

Разом з тим, п. 2.3.1 договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі зміни конюктури ринку грошових реєстрів в Україні, а саме: зміну курсу доларів США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у резервний фонд, або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті. При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності.

Згідно із ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що процентна ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну процентної ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна процентної ставки є недійсною.

Проте, заявляючи вимогу про стягнення відсоткової ставки у збільшеному розмірі позивачем не надано суду належних доказів щодо надіслання відповідачу письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки до 17,04% з 01.11.2008 р. та до 27,48% з 01.02.2009 р.

Крім того, змінивши розмір процентів за користування кредитом по ініціативі банку з 01.02.2009 р., банком порушено діюче законодавство України, а саме ст. 10561 . ЦК України, яка встановлює заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку, якою було доповнено Цивільний кодекс України, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 р., який набрав чинності 10 січня 2009 р.

Таким чином, враховуючи, що договір, який серед іншого передбачав можливість зміни по ініціативі банку розміру процентів за користування кредитом та встановлював порядок такої зміни, за ініціативою банку укладений сторонами до 10 січня 2009 р., коли ст. 10561 ЦК України набрала законної сили, проте позивачем не наведено конкретних обставин, які змусили банк підвищити процентну ставку за кредитним договором, не наведено розрахунків такого підвищення та не дотримано порядку повідомлення позичальника про зміну процентної ставки, крім того змінивши вдруге розмір процентів за користування кредитом по ініціативі банку з 1 лютого 2009 р., банком порушено діюче законодавство України, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення процентів підлягає до часткового задоволення з розрахунку первісно визначеної сторонами договору відсотку у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідно становить 14,04% річних.

Враховуючи наведені вимоги закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсотки за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише за процентною ставкою, визначеною у п.7.1 договору, у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, однак не вірно визначив їх розмір.

На вимогу судової колегії, банком надано розрахунок процентів нарахованих банком у розмірі 1,17% на місяць, що становить 14,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте, з урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з наданим розрахунком, так як банком невірно в розрахунку зазначено залишок заборгованості за кредитом, зокрема зазначаючи в позовній заяві про надання кредиту у розмірі 39 148,96 грн., банком у період з 26.08.2009 р. по 25.08.2010 р. даний залишок визначено в 40 424, 75 грн.; з 26.08.2010 р. по 25.08.2011 р. 42 716,19 грн.; з 26.08.2011 р. по 25.08.2012 р. 44 941,77 грн.; з 26.08.2012 р. по 24.05.2013 р. 47 079,21 грн. Після реалізації автомобіля за період з 25.05.2013 р. по 29.08.2013 р. 33 579,21 грн.; з 30.08.2013 р. по 24.10.2014 р. 33 962,69 грн., незважаючи на те, що згідно до розрахунку долученого до позовної заяви, як зазначалось вище, розмір процентів з 29.11.2013 р. по 24.10.2014 р. не змінювався.

Крім того, не враховано проценти стягнуті судовим рішенням станом на 29.04.2009 р. в розмірі 4 325,02 грн.

Відповідач, заперечуючи проти розрахунку наданого позивачем, надав власний розрахунок в якому враховано проценти стягнуті судовим рішенням станом на 29.04.2009 р., розмір кредиту визначений: 38 026,03 грн., відповідно до того, який був установлений рішенням суду, та з 28.05.2013 р. після реалізації автомобіля 24 526,03 грн. Розрахунок, за вказаного розміру кредиту, виконаний за формулою, за якою банк проводив власний розрахунок.

Колегія суддів погоджується з розрахунком виконаним відповідачем та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом, з розрахунку 14,04% річних, за період з 30.04.2009 р. по 27.05.2013 р. в розмірі 21 764,97 грн., за період з 28.05.2013 р. по 02.12.2013 р. в розмірі 1 773,61 грн., а всього 23 538,58 грн.

При цьому, визначаючи період по який стягуються проценти за користування кредитом станом на 02.12.2013 р., колегія суддів враховує, що в розрахунку банку, долученому до позову, сума боргу по процентах за період з 29.11.2013 р. по 24.10.2014 р. є незмінною, а саме 82760,71 грн.

Під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_6 повністю визнала заявлений позивачем розмір заборгованості по комісії в 3 288,60 грн., передбаченої та нарахованої на підставі п. 7.1 кредитного договору, тобто по 54,81 грн. щомісяця, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення зазначених грошових коштів з останньої на користь позивача, що відповідає вимогам ч.4 ст. 174 ЦПК України.

З даними висновками погоджується і колегія суддів.

Зменшуючи пеню суд першої інстанції виходив з того, що визначений позивачем розмір 153 474,48 грн. за період з 30.11.2007 р. по 29.11.2013 р., виходячи із 0,15% від суми простроченого платежу, є явно завищеним та при цьому керувався ч. ч. 1, 3 ст. 551 ЦК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подала до суду заяву від 16 вересня 2015 р., в якій просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені. т. 1 а. с. 155, 156.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір неустойки, не врахував наведені вимоги закону та не звернув увагу на те, що відповідач звернувся до суду з заявою про застосування спеціальної позовної давності.

При цьому згідно з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України районний суд має право зменшити розмір неустойки, згідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, але лише після того, коли вона вірно, відповідно до вимог закону та умов договору, буде обчислена, що судом у порушення вимог статей 212 -214 ЦПК України зроблено не було.

Однак, у порушення наведених вимог закону, суд першої інстанції не обчислив розмір пені, а одразу застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Оскільки, у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у позивача виникло право на стягнення пені, до суду він звернувся з даним позовом 27 січня 2015 р., поза межами строку дії договору (договір діяв до 30.08.2014 р.), то колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають до часткового задоволення лише в межах одного року до дня пред'явлення позову з 27.01.2014 р. по 24.10.2014 р.

На вимогу суду апеляційної інстанції банком надано розрахунок пені за період з 27.01.2014 р. (за 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду) по 24.10.2014 р. (дату, станом на яку банк визначив заборгованість позивача при звернені до суду), яка становить 10 190, 53 грн., виходячи з розрахунку 24 526,03 грн. (борг по тілу кредиту) х 0,15 : 100 х 277.

Колегія суддів погоджується з розрахунком пені наданим позивачем.

Разом з тим, частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за власною ініціативою.

Тому, враховуючи розмір боргового зобовязання, те що у виконання судового рішення від 27.09.2011 р., предмет застави позивачем був реалізований 25.05.2013 р., що відповідно вплинуло на його вартість, до часу звернення з даним позовом до суду позивачем будь-яких дій щодо стягнення суми боргу визначеної, зокрема і судом здійснено не було, з даним позовом до суду позивач звернувся 27.01.2015 р., поза межами строку дії договору, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені з 10 190, 53 грн. до 5 000 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі 563,53 грн.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції до зміни в частині стягнутого розміру кредиту, процентів за користування кредитом, пені та судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року, в частині стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та судового збору, змінити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № CSRKAU00100031 заборгованість: по кредиту 24 526 грн. 03 коп., по процентам за користування кредитом 26 211,26 грн. грн., по пені 5 000 грн. та по судовому збору 563,53 грн.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року в частині стягнення боргу по комісії в розмірі 23 538,58 грн. з залишити без змін.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :