Категорія 48 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.,

суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О.С.,

за участю секретаря: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 зобов'язався з 01.01.2012 року щорічно виплачувати ОСОБА_2 гроші в сумі 500 000 гривень, які є її часткою в одержаних доходах від підприємницької діяльності фірм, які не увійшли в розподіл майна під час підписання мирової угоди від 26.09.2011 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2015 року в задоволення позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, просила зазначене рішення скасувати та постановити нове, яким стягнути з ОСОБА_3 на її користь 1 500 000 гривень та судові витрати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2015 року не відповідає цим вимогам.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що позивачем не вказано на підставі якої норми матеріального права вона просить стягнути на її користь кошти в рахунок відшкодування вартості належної їй частки в одержаних доходах від підприємницької діяльності за 2012-2014 роки, однак такий висновок суду є невірним з огляду на наступне:

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року передбачено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, а тому суд першої інстанції не вірно прийшов до висновку про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з цих підстав, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що

16.09.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано шлюб.

26.09.2011 року між сторонами було укладено мирову угоду щодо розподілу спільного майна, яку рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.09.2011 року було затверджено та закрито провадження у справі про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до розписки, яка, як встановлено в судовому засіданні написана ОСОБА_2 та під текстом розписки є запис, який написаний ОСОБА_3 про те, що з його слів записано вірно, ним прочитано, ОСОБА_3 зобов'язався виплачувати ОСОБА_2, починаючи з 01.01.2012 року по 31 грудня щорічно 500 000 гривень, які є її часткою в одержаних доходах від підприємницької діяльності фірм, що не увійшли в розподіл майна під час підписання мирової угоди від 26.09.2011 року.

Посилання позивачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що між сторонами по справі був укладений правочин щодо передачі коштів, до якого за аналогією права повинні були бути застосовані норми права, які регулюють договір позики не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Оскільки ОСОБА_2 коштів ОСОБА_3 не передавала, у зв'язку з цим у ОСОБА_3 обов'язків не виникало, тому аналогія права чи закону, які регулюють договір позики до зазначених правовідносин, застосована бути не може. За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 303 ч. 3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зазначені правовідносини регулюються сімейним та цивільним законодавством щодо поділу спільного майна подружжя, а саме:

Згідно ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

З наведеного випливає, що спільне майно подружжя підлягає поділу, що і було враховано в мировій угоді.

В позовній заяві ОСОБА_2 посилається на п. 29 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якої майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Разом з тим, колегія суддів не може прийняти до уваги розписку, надану ОСОБА_2, оскільки зазначена розписка була складена і підписана ОСОБА_3 ще до моменту підписання мирової угоди, на виконання майбутньої мирової угоди, то відомості про таку розписку мали б міститись в ухвалі Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.09.2011 року про визнання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Також в розписці зазначено про те, що ОСОБА_3 зобов'язується сплачувати суму коштів в розмірі 500 000 грн. щорічно, однак відповідно до зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного суду України позивачка мала право лише на частку від отриманих доходів.

В розписці не зазначено прибуток від яких підприємств ОСОБА_3 зобов'язується сплачувати позивачці.

Крім того, в мировій угоді зазначено, що решта рухомого та нерухомого майна, перелік якого наведено в позовній заяві ОСОБА_2 від 30 червня 2011 року, належить іншим фізичним та юридичним особам, не є об'єктом їх права спільної сумісної власності та не може бути предметом поділу між ними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п.1, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.П. Рибчинський

Судді: О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк