Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносов М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку та недоплаченої заробітної плати, за касаційною скаргою державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДЗ «ДМА МОЗ України»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 серпня 2014 року в порядку негайного виконання судового рішення її було поновлено на роботі на посаді доцента кафедри фтизіатрії у відповідача. Отже, роботодавець повинен сплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу з моменту її звільнення, тобто з 27 серпня 2013 року, до моменту її поновлення на роботі за рішенням суду в розмірі 71 532 грн. Крім того, відповідач не виплатив їй допомогу на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 2 914 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 315 грн 07 коп., а також недонарахував і не виплатив заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839 грн 85 коп., та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року за десять робочих днів в сумі 502 грн 09 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ДЗ «ДМА МОЗ України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року в розмірі 71 532 грн, невиплачену допомогу на оздоровлення - 2 914 грн, компенсацію за невикористану відпустку - 10 315 грн 07 коп., недонараховану заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року - 839 грн 85 коп. та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року - 502 грн 09 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДЗ «ДМА МОЗ України» просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, й ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що наказом ДЗ «ДМА МОЗ України» від 03 січня 2006 року № 5-о ОСОБА_3 була прийнята на посаду асистента кафедри сімейної медицини в ДЗ «ДМА МОЗ України».

Рішенням спеціальної вченої ради Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України та інституту гастроентерології Академії медичних наук України від 13 квітня 2006 року ОСОБА_3 присуджено наукову ступінь кандидата медичних наук.

Наказом ДЗ «ДМА МОЗ України» від 31 серпня 2010 року № 624-0 ОСОБА_3 було переведено на посаду доцента цієї кафедри за строковим трудовим договором, укладеним на період з 01 вересня 2010 року по 31 серпня 2011 року.

Наказом ДЗ «ДМА МОЗ України» від 29 липня 2011 року № 519-0 ОСОБА_3 продовжено роботу на займаній посаді за строковим трудовим договором з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2014 року без змін умов та оплати праці.

16 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до адміністрації Державного навчального закладу «ДМА МОЗ України» із заявою про її звільнення з 27 серпня 2013 року у зв'язку з переїздом на нове місце проживання та у зв'язку з невиконанням відповідачем укладеного із нею трудового договору.

Наказом Державного навчального закладу «ДМА МОЗ України» від 17 жовтня 2013 року № 811-0 ОСОБА_3 звільнено з 27 серпня 2013 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, наказ ДЗ «ДМА МОЗ України» від 17 жовтня 2013 року № 811-0 про звільнення ОСОБА_3 було визнано незаконним та скасовано. Вирішено негайно поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді доцента кафедри фтизіатрії ДЗ «ДМА МОЗ України», що було виконано відповідачем того ж дня.

Відповідно до наказу ДЗ «ДМА МОЗ України» від 18 серпня 2014 року № 576-0 ОСОБА_3 звільнено з 31 серпня 2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з висновком експертного дослідження від 08 грудня 2014 року № 396/36 за період з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року, з урахуванням 240 робочих днів за вказаний період, середній заробіток позивача склав 71 532 грн, із розрахунку 298 грн 05 коп. середнього заробітку за один день.

Також встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ДЗ «ДМА МОЗ України» про визнання незаконними недоплати заробітної плати та стягнення недоплаченої суми за трудовим договором розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_3 визначено за два останні повні місяці роботи позивача в розмірі 298 грн 05 коп.

Станом на 31 серпня 2014 року відповідач не нарахував ОСОБА_3 та не виплатив їй заробітну плату за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року у розмірі 502 грн 09 коп. та за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839 грн 85 коп.; допомогу на оздоровлення за 2013-2014 роки - 2 914 грн; компенсацію за невикористану відпустку - 10 315 грн 07 коп. за 2013-2014 роки з урахуванням окладу - 2 914 грн та тривалості відпустки у 56 календарних днів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення прав позивача, оскільки останню було незаконно звільнено з роботи, а тому вона має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до часу поновлення на роботі, компенсацію за невикористані відпустки, компенсації допомоги на оздоровлення та недоплачену заробітну плату.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_901761/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1> при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги про те, що питання про стягнення середнього заробітку не підлягає вирішенню в окремому позові, оскільки мало бути вирішено під час розгляду позову про поновлення на роботі, не заслуговують на увагу, так як відповідно до ч. ч. ст. 11 ЦПК України суди розглядають цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Непред'явлення ОСОБА_3 вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду її позову про поновлення на роботі не позбавляє останню права на звернення окремо з такими позовними вимогами до суду.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_440/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1> громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_536/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1> передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Також, згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_196/ed_2015_01_15/pravo1/Z960504.html?pravo=1> у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Отже, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, провівши розрахунок належних позивачу сум відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_29/pravo1/KP950100.html?pravo=1>, та правильно визначивши період за який слід стягнути зазначені кошти.

Разом з тим не можна погодитися із висновками щодо задоволення позовних вимог про стягнення допомоги на оздоровлення та заборгованості із заробітної плати, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив та не спростував, зокрема, не надав оцінки рішенню апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, яким визнано незаконною недоплату заробітної плати та стягнуто з ДЗ «ДМА МОЗ України» на користь ОСОБА_3 недоплачену заробітну плату за червень 2013 року; перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив поза увагою те, що судом вирішено питання щодо позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за період червень-серпень 2013 року, частина з яких вже була предметом судового розгляду, й, відповідно не з'ясував дійсний розмір невиплачених коштів, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Крім того, як роз'яснено у спільному листі Міністерство освіти і науки України та Центрального комітету Профспілки працівників освіти і науки України від 11 червня 2001 року № 1-9/223 (№ 02-8/267) відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», ч. 1 ст. 25 Закону України «Про загальну середню освіту», ч. 2 ст. 18 та ч. 1 ст. 22 Закону України «Про позашкільну освіту» допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки виплачується працівникам, які обіймають посади педагогічних або науково-педагогічних працівників (за основною посадою), у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) незалежно від тижневого (річного) навчального навантаження або обсягу роботи, що виконується. При цьому виплата допомоги провадиться цим працівникам тільки за місцем основної роботи при наданні чергових відпусток згідно з графіком їх надання. У випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_3 допомоги на оздоровлення за 2014 рік, апеляційний суд вищевказані роз'яснення не врахував, доводи апеляційної скарги в цій частині не перевірив та не спростував, не звернув уваги на те, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується працівникові лише при наданні щорічної відпустки та у випадку виплат за невикористану відпустку компенсації не підлягає.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ДЗ «ДМА МОЗ України» про стягнення допомоги на оздоровлення та недоплаченої заробітної плати, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування в цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338, 345 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_3 до державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про стягнення допомоги на оздоровлення та недоплаченої заробітної плати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак