УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

336/142/15-ц

2/336/648/2015

м. Запоріжжя 16 січня 2015 року

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Зарютін П.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, судді судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_3, Апеляційного суду Дніпропетровської області, судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В., голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, Вільногірського районного суду Дніпропетровської області, відповідач за первинним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_5, треті особи Президент України, Уповноважена Верховної Ради України з прав людини, про визнання порушень суддів та судів, встановлення певних фактів, зобовязання вчинити певні дії, визначення місця проживання дитини, стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, підсудність якої в порядку ст. 108 ЦПК України визначена Шевченківському районному суду м. Запоріжжя.

14 січня 2015 року автоматизованою системою документообігу названого суду під час реєстрації позову ОСОБА_1 було визначено суддю Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Зарютіна П.В. для розгляду цієї справи.

Вивчивши подану позовну заяву суддя вважає, що необхідно відмовити у відкритті провадження у справі за позовом в частині позовних вимог до названих суддів та судів на підставі нижче наведеного.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «ОСОБА_6 де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року), воно може бути піддане обмеження дозволеним за змістом.

Як вбачається із заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, він, зокрема, просить суд:

· визнати порушення судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. щодо здійснення правосуддя без мантії та нагрудного знаку під час розгляду справи за його позовом;

· визнати ознаки прояву ідеології нацизму, ксенофобії та ненависті при здійсненні правосуддя Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська при прийомі його позовів та при здійсненні правосуддя Апеляційним судом Дніпропетровської області при розгляді його апеляційних скарг з підстав навмисного порушення процесуального права позивача;

· визнати внесення суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. завідомо неправдивих даних до ухвали суду про повернення його позову;

· визнати протиправними дії судді судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_3 щодо відмови в оскарженні повернення його позову;

· визнати порушення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, Вільногірського районного суду Дніпропетровської області та їх суддями щодо розгляду позовів поза межами позовних вимог ОСОБА_5

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" судам роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суддів (судів) і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів (судів) у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх рішень, дій або бездіяльності до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи судом.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів (судів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді (суду) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року (справа № 21-319 во 07).

Отже, не можуть розглядатися і справи за позовами щодо встановлення недостовірності інформації, яка міститься, зокрема, у судових рішеннях. Для таких рішень законом установлено інший порядок оскарження або перегляду - лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

У зв'язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (судів), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Отже, у справі за позовом в частині перелічених вимог необхідно відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого така заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Крім того, за заявленим до суду в порядку цивільного судочинства позовом ОСОБА_1 також просить:

· визнати порушення Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо не надсилання йому ухвали від 03.11.2014 року;

· визнати порушення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за його позовом від 10.09.2014 року його процесуального права, передбаченого ст. 222 ч.3 ЦПК України (направлення копій судового рішення особам, які брали участь у справі).

Як вказує ч.1 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

При цьому, п. 1 ч.2 названої статті визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З викладених позовних вимог вбачається наявність спору між фізичною особою ОСОБА_1 та Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська і Апеляційним судом Дніпропетровської області, як суб'єктами певних владних повноважень, щодо оскарження їх бездіяльності відносно не надсилання позивачеві копій належних судових рішень.

Отже, у справі за позовом в частині перелічених двох вимог необхідно відмовити у відкритті провадження також на підставі пункту 1 частини другої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки названа позовна заява підлягає розгляду в порядку не цивільного, а адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 122 ч. 2 п.1 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до судді судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_3, Апеляційного суду Дніпропетровської області, судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В., голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, Вільногірського районного суду Дніпропетровської області, відповідач за первинним позовом ОСОБА_7 - ОСОБА_5, треті особи Президент України, Уповноважена Верховної Ради України з прав людини, в частині визнання порушень суддів та судів, встановлення певних фактів.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя П.В. Зарютін