Провадження № 22-ц/780/5661/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 01.10.2015
У Х В А Л А

іменем України

01 жовтня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року у справі:

- за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ПАТ «Приватбанк» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 23 серпня 2007 року між Приватбанком і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала в банку кошти в сумі 150000 доларів США терміном на 10 років зі сплатою щомісячно відсотків в розмірі 18 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 серпня 2007 року між банком і позичальницею ОСОБА_2 було укладено два договори іпотеки, за одним з яких позичальниця передала в іпотеку банку належну їй нежитлову будівлю загальною площею 323 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 в м.Узин Білоцерківського району Київської області, за іншим передала в іпотеку належне їй нежитлове приміщення в житловому будинку загальною площею 196,60 кв.м., розташоване по АДРЕСА_2 в м.Узин Білоцерківського району Київської області.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця мала повертати кредит щомісячними платежами в розмірі 2733 доларів США, однак не виконує ці обов'язки в повному обсязі, в результаті чого у неї виникла прострочена заборгованість. Вимога банку про дострокове повернення кредитних коштів, залишена позичальницею без задоволення. Станом на 5 серпня 2014 року борг за кредитом становить 96837,10 доларів США, що відповідає 1190128 грн., з яких тіло кредиту - 84809,65 доларів, проценти - 6864,25 доларів, пеня - 532,54 долари, штрафи - 20,34 долари та 4610,32 долари.

Посилаючись на ч.2 ст.1050 ЦК України, ст.ст.33,38,39 Закону України «Про іпотеку» та умови кредитного договору, просив в рахунок погашення боргу за кредитним договором в розмірі 96837,10 доларів США, що відповідає 1190128 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 323 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 в м.Узин Білоцерківського району Київської області, та житлове приміщення загальною площею 196,60 кв.м. в житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_2 в м.Узин Білоцерківського району Київської області, шляхом продажу предмету іпотеки Приватбанком з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою особою, з отриманням витягу із Державного реєстра нерухомості, з реєстрацією правочину у Державному реєстрі нерухомості, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення Приватбанком усіх дій, необхідних для продажу предметів іпотеки, стягнути судові витрати.

У січні 2015 року відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічний позов, який надалі уточнила і просила визнати недійсним кредитний договір, укладений 23 серпня 2007 року між нею і Приватбанком, в частині п.4.5 договору, який передбачає сплату позичальником винагороди банку в розмірі 750 доларів США за відкриття позичкового рахунку при видачі кожного траншу кредиту та стягнути сплачену комісію 750 доларів США із банку на її користь. Вимоги мотивує тим, що вказана винагорода як плата за касові витрати на видачу кредиту є несправедливою і суперечить положенням ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», що у свою чергу дає підстави для визнання цього положення недійсним відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року позов банку задоволено частково. Ухвалено в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором в розмірі 1133217,15 грн., яка складається із заборгованості по кредиту - 84809,65 доларів США, що еквівалентно 1042310,60грн., заборгованості за процентами - 6864,25 доларів США, що еквівалентно 84361,63 грн., пені - 6544,92грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 323 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 у м.Узин Білоцерківського району Київської області, та нежитлове приміщення в житловому будинку загальною площею 196,60 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 у м.Узин Білоцерківського району Київської області, що належать на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу предметів іпотеки на підставі договорів іпотеки нежитлових приміщень від 23 серпня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-якій особі-покупцю на умовах та в порядку, передбаченому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку, а її зустрічний позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд невірно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, бо із наданого банком розрахунку неможливо встановити яку саме суму позичальник мав сплатити, а яку сплатив, в якій валюті було зроблено розрахунок, відсутній загальний розмір оплат, а також первинні документи, на підставі яких зроблено розрахунок, що не відповідає вимогам до оформлення документів. Крім того, визначений банком розмір боргу не співпадає із сумою здійснених нею платежів. Також, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд не мотивував своє рішення та не вказав на підставі чого він зробив такий висновок.

Учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, апелянт ОСОБА_2 напередодні розгляду справи подала заяву про її відкладення з огляду на перебування в іншому місті. З урахуванням того, що ОСОБА_2 заздалегіть була повідомлена судом про час розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність поважності причин неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позичальниця ОСОБА_2 не виконує передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, чим у свою чергу порушує права ПАТ КБ «Приватбанк», які підлягають до захисту шляхом дострокового повернення кредитних коштів і звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений застереженнями в обох іпотечних договорах.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (ч.3).

Згідно ст.38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцю. Правовою підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає право іпотекодержателю на продаж від свого імені предмета іпотеки. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір та договір про видачу траншу, згідно яких позичальниця отримала в банку на власні потреби кредит в розмірі 150000 доларів США терміном на 10 років зі сплатою за користування коштами процентів в розмірі 18 %. Повернення кредиту згідно п.п.2.2.3 кредитного договору та графіку погашення кредиту передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та процентами в розмірі 2733 доларів США (т.1 а.с.14-19,184-186).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і відповідачкою ОСОБА_2 28 серпня 2007 року було укладено два договори іпотеки, за одним з яких позичальниця передала в іпотеку банку належну їй нежитлову будівлю загальною площею 323 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 в м.Узин Білоцерківського району Київської області, за іншим - передала в іпотеку належне їй нежитлове приміщення в

житловому будинку загальною площею 196,60 кв.м., розташоване по АДРЕСА_2 в м.Узин Білоцерківського району Київської області (т.1 а.с.20-23). Вказані договори іпотеки (п.18.8) надають банку право на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання умов кредитного договору, в тому числі у разі прострочення платежів. Умови обох договорів іпотеки містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до нього права власності або продажу предмета іпотеки будь-якій іншій особі, що вказано у п.29 договорів, а також щодо звернення стягнення на предмет іпотеки

Також, судом встановлено, що позичальниця ОСОБА_2 не виконувала в повному обсязі обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на неї умовами договору, із березня 2014 року припинила погашення кредиту в результаті чого у неї виникла прострочена заборгованість за кредитом та відсотками, у зв'язку з чим банк скористався правом на дострокове повернення кредиту, передбаченим п.2.3.3 кредитного договору. Письмова вимога банку про дострокове повернення кредиту та наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, отримана відповідачкою 29 червня 2014 року, залишена позичальницею без задоволення (т.1 а.с.9-13).

За таких обставин з огляду на невиконання позичальницею умов кредитного договору, суд обгрунтовано задоволив позов і відповідно до договорів іпотеки, звернув стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд невірно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, бо із наданого банком розрахунку неможливо встановити яку саме суму позичальник мав сплатити, а яку сплатив, необгрунтовані. Банком на підтвердження свої вимог було надано графік платежів на погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору і в якому чітко вказано, що на погашення кредиту та процентів позичальниця щомісяця мала сплачувати 2733 долари США. Із наданого банком розрахунку боргу також вбачається які саме суми на погашення кредиту було сплачено відповідачкою і в якому розмірі (т.1 а.с.4-7). Вказаний розрахунок відповідачкою не спростовано і не надано доказів, які б ставили його під сумнів.

Посилання апелянта на те, що до розрахунку боргу не додані первинні документи, на підставі яких зроблено цей розрахунок, безпідставні, бо за клопотанням відповідачки, банк надав повну виписку з її рахунку на 115-ти аркушах про рух коштів, який в тому числі повністю підтверджує борг відповідачки (т.1 а.с.65-180).

Доводи апелянта про те, що визначений банком розмір боргу не співпадає із сумою здійснених нею платежів необгрунтовані. Вказані у розрахунку боргу суми повністю відповідають наданим відповідачкою квитанціям. Різні розміри зарахувань виникли у зв'язку із тим, що частину коштів на погашення кредиту відповідачка сплачувала у гривнях і банк зараховував їх відповідно до існуючого на той час курсу долара США до гривні, поскільки кредит надавався у доларах США.

Посилання апелянта на те, що незрозуміло в якій валюті було зроблено розрахунок, безпідставні, бо на останньому аркуші розрахунку чітко вказано про валюту нарахувань - долар США.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору в частині, суд першої інстанції виходив з того, що остання пропустила строк для звернення до суду за захистом свого права.

Колегія суддів вважає такі висновки вірними з наступних міркувань.

Згідно ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що укладений 23 серпня 2007 року між сторонами кредитний договір містить п.4.5, який передбачає сплату позичальником винагороди банку в розмірі 750 доларів США за відкриття позичкового рахунку при видачі кожного траншу, що не відповідає положенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Отже перебіг позовної давності для ОСОБА_2 почався від дня коли остання уклала договір - 23 серпня 2007 року, бо саме тоді вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

З огляду на те, що ОСОБА_2 подала зустрічний позов лише у січні 2015 року, тобто із пропуском встановленого законом строку позовної давності, поновити його не просить, а також враховуючи заяву банку про застосування строку позовної давності (т.1 а.с.193), суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_2 з огляду на пропуск нею встановленого законом строку звернення до суду.

Відхиляючи апеляційну скаргу в цій частині, колегія суддів погоджується, що суд першої інстанції не вказав у рішенні про порушення прав ОСОБА_2 при укладенні договору, що може свідчити про порушення судом п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України.

Проте відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Наведені відповідачкою ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для відмови у задоовленні позову з підстав пропуску строку позовної давності, та не свідчать про неправильне вирішення справи судом, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення відсутні з цих підстав відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: