АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання добросовісним володільцем домоволодіння та усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання добросовісним володільцем домоволодіння та усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, мотивуючи тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстроване в КП «Новомосковське БТІ» за ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті в будинку залишалася проживати донька померлої - ОСОБА_5, яка теж померла, зробивши за життя заповіт, яким належне їй майно заповідала своїй тітці ОСОБА_6

Вказувала, що спірний будинок її чоловік придбав 22 квітня 1985 року по домашній угоді у ОСОБА_6, втім він не звертався до суду з позовом про визнання даної угоди дійсною і про визнання за ним права власності на дане домоволодіння.

Зазначала, що проживала в спірному будинку, користувалася ним та усіма господарськими спорудами на правах члена сім'ї чоловіка ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Посилаючись на те, що всі ремонтні роботи по домоволодінню робила сама, побудувала літню кухню, весь цей час вона постійно проживала в даному домоволодінні, а тому просить суд визнати її добросовісним володільцем домоволодіння АДРЕСА_1; усунути їй перешкоди у володінні даним домоволодінням шляхом виселення з нього ОСОБА_2 та вселення її в будинок.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, що 02 березня 1991 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, який проживав з 11 травня 1985 року в спірному будинку.

З ксерокопії розписки від 22 квітня 1985 року видно, що ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_7 кошти в сумі 1.500 руб. і ніяких претензій відносно домоволодіння по АДРЕСА_1 не має. До нотаріальної контори чи суду з приводу вступу до спадщини на цей будинок звертатися не буде. Підписи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 завірені гербовою печаткою Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області 22 квітня 1985 року (а.с.16).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2013 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Кіровської селищної ради, треті особи - КП Дніпропетровського району «БТІ», ОСОБА_2, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною було скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_3 відмолено.

В описовій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2013 року зазначено, що домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 02 жовтня1959 року. Після смерті ОСОБА_4 в даному будинку залишилась проживати її донька ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті з заявами про прийняття спадщини 12 жовтня 1984 року звернулась ОСОБА_6 на підставі заповіту та 13 березня 1985 року ОСОБА_7 в інтересах на той час неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідача по даній справі (а.с.15).

З 16 квітня 1991 року ОСОБА_3 зареєстрована у спірному будинку (а.с.12).

Таким чином, спірні правовідносини виникли під час дії ЦК України в редакції 1963 року.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 добросовісним володільцем домоволодіння АДРЕСА_1, яке за життя не належало її чоловіку ОСОБА_7 (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на його ім'я), суд першої інстанції тим самим суттєво порушив норми матеріального права, фактично визнав право власності на позивачем без будь-якої правової підстави.

З матеріалів справи вбачається, що до теперішнього часу домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_7 за життя у встановленому законом порядку право власності на дане домоволодіння не визнав.

Статтею 227 ЦК України, в редакції 1963 року, яка діяла на час придбання ОСОБА_7 спірного домоволодіння, передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Крім того, позивач ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 у 1991 році, тобто через шість років після передачі останнім коштів ОСОБА_6

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ст.328 ЦК України, в редакції 2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження володіння нею спірним домоволодіння на законних підставах.

З'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке що постановлене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання добросовісним володільцем домоволодіння та усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.