У х в а л а

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до директора туристичної агенції «ІНФОРМАЦІЯ_2» фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою директора туристичної агенції «ІНФОРМАЦІЯ_2» фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 30 травня 2014 року уклала із туристичною агенцією «ІНФОРМАЦІЯ_2» (далі - ТА «ІНФОРМАЦІЯ_2») договір на туристичне обслуговування відпочинку в Єгипті, відповідно до умов якого сплатила 18 470 грн. У день вильоту, 07 липня 2014 року, її доньці, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відмовлено у перетині державного кордону України з підстав відсутності довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Посилаючись на те, що відповідач не роз'яснив їй правил перетину державного кордону, позивачка просила стягнути з нього збитки у розмірі 18 470 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТА «ІНФОРМАЦІЯ_2» ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму матеріальних збитків у розмірі 18 470 грн. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі директор ТА «ІНФОРМАЦІЯ_2» ФОП ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача моральної шкоди не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не довів факту повідомлення позивачки про правила перетину державного кордону України та про необхідність мати при собі довідку про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 30 травня 2014 року ОСОБА_3 уклала із ТА «ІНФОРМАЦІЯ_2» договір на туристичне обслуговування відпочинку в Єгипті, відповідно до умов якого сплатила 18 470 грн.

У день вильоту, 07 липня 2014 року, її доньці, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відмовлено у перетині державного кордону України з підстав відсутності довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідач у порушення умов договору та вимог Закону України «Про туризм» не роз'яснив їй правил перетину державного кордону України, у результаті чого вона разом з малолітньою донькою не змогли вилетіти на відпочинок, у зв'язку з чим просила про відшкодування шкоди.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не врахували та належним чином не перевірили посилань відповідача на те, що він виконав умови договору на туристичне обслуговування в повному обсязі, а у перетині державного кордону України ОСОБА_5 відмовлено через ненадання нею відповідних документів, тобто з її вини.

Так, пунктом п. 2.1.1 договору встановлено, що відповідач мав забезпечити туриста в повному обсязі та у визначений термін оплаченими послугами у кількості та якості, які обумовлені даним договором та програмою туру, а саме: забронювати місця на проживання та розміщення; забронювати залізничні або авіа квитки у відповідності до програми туру; забезпечити транспортне обслуговування туриста та багажу у відповідності з програмою туру; забезпечити згідно з програмою туру надання екскурсійного обслуговування; здійснити страхування туриста; забезпечити туриста ваучером і іншими документами, необхідними для підтвердження статусу туриста і які є підставою для одержання туристичних послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про туризм» суб'єкти туристичної діяльності зобов'язані, зокрема, надавати туристам необхідну і достовірну інформацію про туристичні послуги, права, обов'язки та правила поведінки туристів (екскурсантів), умови страхування, порядок відшкодування завданих збитків, умови відмови від послуг, правила візового митного режиму, перетинання державного кордону та іншу інформацію, передбачену цим Законом.

Відповідно до п. 2.1.4 договору туристична фірма зобов'язана надати туристу повну інформацію, пов'язану з наданням туру згідно вимог Законів України «Про туризм» та «Про захист прав споживачів», в тому числі: медичні застереження стосовно здійснення туру; найменування туроператора, його місцезнаходження і поштові реквізити, наявність ліцензії на здійснення туристичної діяльності, сертифікатів відповідності та іншу інформацію відповідно до законодавства про захист прав споживачів; програму туристичного обслуговування; характеристику транспортних засобів, що здійснюють перевезення; характеристику місця розміщення туриста; відомості про правила тимчасового проживання, звичаї місцевого населення, пам'ятки природи, історії, культури та інші об'єкти туристичного показу, що знаходяться під особливою охороною, стан навколишнього природного середовища, санітарну та епідеміологічну обстановку; правила в'їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; види і способи забезпечення харчування під час туристичної поїздки; види та тематику екскурсійного обслуговування, порядок зустрічей і проводів, супроводу туристів.

У п. 12.3 договору турист своїм підписом підтвердив, що він отримав інформацію, передбачену п.п. 2.1.1-2.1.6 даного договору та чинним законодавством України.

Відповідно до п. 3.1.5 договору, турист зобов'язаний, зокрема, виконувати митні та прикордонні правила, дотримуватись візового режиму.

Пунктом 6.2.3 договору встановлено, що туристична фірма не несе відповідальності за затримки проходження прикордонного і митного контролю, а також щодо наслідків порушення туристом прикордонних митних правил.

Відповідно до п.6.3.2. договору, турист несе відповідальність за наслідки які викликані порушенням ним правил проходження митного та прикордонного контролю, проїзду, провозу та збереження багажу, а також законів та правил перебування в країні (місці) здійснення туру.

Наведеного суди не врахували, у порушення ст. ст. 57-59, 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили наданих сторонами доказів та тверджень відповідача про відсутність його вини у відмові ОСОБА_3 в перетині державного кордону України та виконання відповідачем положень ч. 2 ст. 614 ЦК України.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_3, підписуючи договір на туристичне обслуговування, підтвердила отримання інформації, передбаченої умовами договору та чинним законодавством України, у тому числі й Законом України «Про туризм».

Отже, суди дійшли до передчасного висновку про те, що ОСОБА_3 не отримала туристичні послуги за договором на туристичне обслуговування через неналежне виконання відповідачем умов цього договору, зокрема нероз'яснення їй правил перетину державного кордону. Такий висновок судів ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, умовами підписаного сторонами договору визначено, що за порушення туристом правил перетинання державного кордону України туристична агенція відповідальності не несе.

Отже, частково задовольняючи позов, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не обґрунтували висновку про покладення на відповідача вини у ненаданні інформації про правила перетину державного кордону, не навели правових підстав для такого висновку та не послались на норму права яка підлягає застосуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення в цій частині не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу директора туристичної агенції «ІНФОРМАЦІЯ_2» фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року в частині стягнення з директора туристичної агенції «ІНФОРМАЦІЯ_2» фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитків скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська