АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/8497/15 Головуючий 1 інст. Глібко О.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 листопада 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до умов та правил надання банківських послуг.

Зазначив, що банк свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто зобовязання за договором не виконав.

У звязку з чим станом на 30 листопада 2014 року ОСОБА_2 має заборгованість перед банком в розмірі 35931,73 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 8001,50 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 22445,96 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом - 3535,14 грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 1699,13 грн.

Вказав, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погасив.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 35931,73 грн. за кредитним договором № б/н від 21 листопада 2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом - 8001,50 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 22445,96 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом - 3535,14 грн., штрафи: - 250,00 грн. (фіксована частина), 1699,13 грн. (процентна складова), судовий збір у розмірі 359,32 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року, в якому ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року виправлено описку, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати. При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що відповідачем не заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності.

Справа слухалась судами неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задоволено частково, скасовано заочне рішення, відмовлено Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Апеляційного суду Харківської області.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи банку в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод та інтересів банком пропущено.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року та заявою № 14902/04 у справі «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК україни загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи такої заяви ОСОБА_2 до суду першої інстанції не надавав.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 8000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначена заява свідчить про те, що при її підписанні ОСОБА_2 був ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання таких банківських послуг.

Відповідно до пункту 1 зазначених Умов та правил надання банківських послуг заява разом з памяткою клієнта та Умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами складають кредитний договір та на підставі заяви відповідачу 14 лютого 2008 року видано картку № 277762, 07 лютого 2008 року відкрито рахунок, (а. с. 9-15).

Згідно з п.п. 3.1.1, 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки зазначено на лицевому боці картки (місяць, рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Після закінчення строку дії вказана картка продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим строком її дії за умови наявності грошових коштів на картрахунку для сплати послуг з виконання розрахункових операцій за картрахунком. Остання зміна кредитного ліміту за карткою в бік його зменшення проводилось банком 24 січня 2009 року, (а. с.5).

Останнє погашення заборгованості за кредитом, відсотками відповідачем проведено 03 червня 2008 року в розмірі 491, 62 грн. за відсотками та 16500, 00 за тілом кредиту та з 01 серпня 2008 року відповідач вже мав прострочену заборгованість за кредитом та відсотками, яка станом на 30 листопада 2014 року збільшилась до 35931,73 грн. та складається з заборгованості за кредитом - 8001,50 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 22445,96 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом - 3535,14 грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 1699,13 грн., (а. с. 6-8). Строк дії зазначеної картки закінчився у лютому 2011 року, (а. с. 74).

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснив, що нова картка ОСОБА_2 не надавалась. До теперішнього часу борг ОСОБА_2 не погасив.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строк договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Частиною 1 статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що закінчення дії кредитного договору не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

У звязку з чим, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з задоволенням позову банку.

Питання щодо стягнення судових витрат вирішено відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року із змінами та доповненнями та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь банку за подання позову та апеляційної скарги в сумі 538,98 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» 35931,73 грн. заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2007 року та судовий збір в розмірі 538, 98 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії