У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про поділ майна та визнання права власності.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2014 року позов задоволено.

Проведено поділ квартири АДРЕСА_1 та гаражу АДРЕСА_3 з визначенням ідеальних часток ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по Ѕ частці за кожним.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину гаражу АДРЕСА_3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_7 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення щодо визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину гаражу АДРЕСА_3 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Оскільки судові рішення про відмову у визнанні за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 не оскаржуються, в цій частині вони не переглядаються з огляду на положення статті 335 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За довідкою, виданою БТІ м. Артемівська, гараж АДРЕСА_3 належав ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Після його смерті ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено.

Вважаючи, що набуте ними за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу майно підлягає поділу, ОСОБА_6 звернулася до суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визнав право власності ОСОБА_6 на Ѕ частину гаражу АДРЕСА_3, оскільки вважав, що його було придбано за спільні кошти позивача і ОСОБА_8, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Однак із таким висновком суду погодитися не можна, так як він суперечить вимогам закону та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

Як встановлено судом, гараж АДРЕСА_3 було придбано у 2002 році на ім'я ОСОБА_8

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до частини 2 статті 112 ЦК УРСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо.

Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Враховуючи наведене, апеляційний суд помилково застосував положення СК України до спірних правовідносин та безпідставно вважав доведеним право позивача на Ѕ частину спірного гаража, оскільки докази, які б підтверджували, що спірне майно було придбане ОСОБА_6 та ОСОБА_8 внаслідок спільної праці, відсутні.

За таких обставин суд неправильно застосував норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак ухвалене апеляційним судом рішення в частині визнання права власності ОСОБА_6 на Ѕ частину гаражу підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених частинами 2, 3 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року в частині визнання права власності ОСОБА_6 на Ѕ частину гаражу АДРЕСА_3 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Демяносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак