У Х В А Л А

Іменем України

01 грудня 2015 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі: головуючого - Власова С.0.,

суддів- Дроботі В.В.,ОСОБА_1,

при секретарі Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про захист прав споживача фінансових послуг, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, посилаючись на те, що 15.09.2007 року між ним та ПАТ «АІСЕ Україна» було укладено угоду №174428 про надання послуг з метою придбання товару в групах: легкового автомобіля, згідно якої позивачу гарантували право на одержання автомобіля при умовах, якщо він виконає всі зобовязання, які випливають із цієї угоди, та зобовязувалися надати йому послуги з адміністрування фінансових активів із метою придбання товару у групах відповідно до системи, яка називається «Автоплан» і полягає у створенні груп покупців з метою придбання автомобілів.

28.09.2011 року ОСОБА_2 підписав додаток №3 до Угоди, яким визначена загальна сума належних платежів 57459,71 грн. в період з 29.09.2011 року по 31.01.2016 року, які учасник зобовязувався сплатити ПАТ «АІСЕ Україна». Згідно результатів асигнаційного акту від 28.09.2011 року позивач одержав право на отримання автомобіля, що відповідно підтверджується повідомленням ПАТ «АІСЕ Україна», а станом на 09.11.2011 року в групі №630, учасником якої він був, не залишилось жодного учасника, який би не одержав право на отримання автомобіля. З цих підстав вважає, що подальше внесення внесків у фонд є безпідставним, оскільки не спрямоване на настання реальних наслідків-придбання автомобілів для інших учасників групи.

Також вказує на те, що відповідач не мав права укладати з ним ОСОБА_3 №3, до Угоди №174428, оскільки останнє не є фінансовою установою та не зареєстровано в Державному реєстрі фінансових установ.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати ОСОБА_3 №3 до Угоди №174428 від 28.09.2011 року, укладену між ПАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_2 недійсним.

18.06.2015 року позивач уточнив позов та посилаючись на ч. 1, 2 п. 3. 16, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими, на підставі чого просив визнати окремі умови ОСОБА_3 №3 до Угоди «174428 від 15.09.2007 року, укладеного 28.09.2011 року між ПАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_2, а саме: «Відповідно до пунктів ст. 5 Угоди та ст.ст. 4,5 додатку №2 до Угоди сума заборгованості може бути змінена в разі зміни ціни автомобіля», несправедливими та недійсними.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.08.2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ «АІСЕ Україна» про захист прав споживача, визнання окремих умов ОСОБА_3 №3 до Угоди №174428 укладеного 28.09.2011 року, несправедливими та недійсними відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у звязку з неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що укладений між ним та відповідачем ОСОБА_3 №3 від 28.09.2011 року суперечить ст. 203 ЦК України, а тому такий є недійсним.

Доводить, що підписавши умови ОСОБА_3 №3 про можливість зміни суми заборгованості в разі зміни ціни автомобіля, ПАТ «АІСЕ Україна» поставило його у невигідне становище, оскільки в групі №630 залишись жодного учасника, який би не отримав право на отримання автомобіля, а з 28.10.2011 року відповідач не здійснює придбання автомобілів для учасників групи, а отже подальше внесення щомісячних внесків є безпідставним.

Стверджує, що згідно ч.1,2 п.3, 16 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови ОСОБА_3 №3 є несправедливими, умови правочину порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та такі умови правочину завдають шкоди споживачеві.

Також вказує на те, що ПАТ «АІСЕ Україна» не мало права укладати оскаржуваний додаток, оскільки останнє не є фінансовою установою та не зареєстровано в Державному реєстрі фінансових установ.

За викладених обставин просить рішення суду від 27.08.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати окремі умови ОСОБА_3 № 3 до Угоди №174428 від 15.09.2007 року, укладеного 28.09.2011 року несправедливим та недійсним.

В запереченні на апеляційну скаргу представник ПАТ «АІСЕ Україна» не погоджується з твердженнями апеляційної скарги.

Зазначає, що вимоги про визнання Угоди №174428 від 15.09.2007 припиненою вже були предметом розгляду в суді, в результаті якого було ухвалено рішення Ужгородським міськрайонним судом від 15.12.2014 року та залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 03.-03.2015 року.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 №3 до Угоди №174428 від 15.09.2007 є несправедливим та недійсним, виходячи з вимог ст.ст. 202, 203, 215, 227 ЦК України, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 №3 не є правочином, у розумінні ст. 202 ЦК України, а лише є документом, який встановлює визначені в ньому факти, оскільки такий додаток не дає набути сторонами Угоди нових прав, не змінює та не припиняє жодних обовязків. Визнання ОСОБА_3 №3 недійсним не тягне за собою скасування зобовязань позивача за Угодою по сплаті внесків в порядку та розмірі, встановленою Угодою.

Сторони в судове засідання не зявилися хоча про час та місце розгляду справи були попередженні своєчасно та належним чином.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає за необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2007 року між ЗАТ «АІСЕ» або «Автоплан» і ОСОБА_2 було укладено Угоду №174428, предметом якої є надання послуг з адміністрування фінансових активів, спрямованих на придбання учасником товару в групах відповідно до системи «Автоплан», а саме: легкового автомобіля - марки «ВАЗ» поточною ціною 39 750,00 грн.

Відповідно до ОСОБА_3 №2 до Угоди №174428 система «Автоплан» складається з учасників, обєднаних у групу, які шляхом сплати щомісячних внесків, зазначених в угоді, акумулюють кошти для придбання автомобіля для кожного з них. Право на отримання автомобіля надається за такими механізмами: 1) накопичення внесків; 2) пропозиція авансових внесків; 3) заощадження-кредит. Учасник системи, який виконує в повному обсязі свої зобовязання за угодою, придбає та отримає автомобіль через указану систему.

За змістом ст. 12.2, ст. 12 ОСОБА_3 №2 до Угоди учасник системи, який одержав право на отримання автомобіля має право одержати автомобіль у зазначений термін, якщо він на момент такого одержання належно виконає свої зобовязання та попередньо виконав наступні вимоги: підписати ОСОБА_3 №3, який відображає та фіксує станом на дату отримання автомобіля належні за Угодою внески, які має сплатити учасник системи до закінчення графіку внесків, та форму їх сплати.

Так відповідно до Угоди №174428 позивач отримав автомобіль ВАЗ 210994, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ОСОБА_3 №3 заборгованість учасника системи на момент підписання цього додатку складає 57 459,71 грн. Ця заборгованість має бути погашена в повному обсязі згідно графіку внесків цього учасника системи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилається на те, що при укладенні ОСОБА_3 №3 від 28.09.2011 року позивачу були відомі всі умови такого додатку. Підписавши спірний додаток, позивач погодився на умови зазначені в додатку. ОСОБА_3 №3 укладений за вільної волі позивача, а тому не може бути визнаний недійсним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З посиланням та застосуванням норм матеріального права, а саме ст.ст. 6, 203, 215, суд першої інстанції обґрунтовано послався на вільне волевиявлення та вільний вибір контрагентів та умов укладення договору, погодження його істотних умов, а відповідно за змістом ст. 526 ЦК України такі умови договору повинні виконуватися сторонами належним чином, при цьому зроблено правильний та обґрунтований висновок про належне виконання відповідачем своїх обовязків за умовами укладеної угоди, а позивач відповідно добровільно уклав вищевказану угоду та додатки до неї та погодившись з її умовами сплачував установлені внески.

Доводи позивача про те, що умови договору про можливість збільшення ціни автомобіля є несправедливими не стосуються правильності висновків суду, оскільки з моменту підписання угоди позивач до ПАТ «АІСЕ Україна» про її розірвання у відповідно до вимог угоди та додатків до неї, не звертався.

Крім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладення договору, проте не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Отже укладаючи Угоду №174428 та підписуючи додатки до неї сторонами було зясовано умови договору, передбачено права та обовязки сторін і сторони добровільно погодилися на її укладення.

Крім того, на момент підписання ОСОБА_3 №3 від 28.09.2011 року, ОСОБА_2 був ознайомлений з можливістю зміни суми заборгованості в разі зміни ціни автомобіля та не вважав для себе це негативними умовами.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 №3 недійсним і відхилив посилання позивача на той факт, що станом на 09.11.2011 року в групі №630 не залишись жодного учасника, який би не отримав право на отримання автомобіля, а отже подальше внесення щомісячних внесків є безпідставним.

Підписавши Угоду №174428, а також ОСОБА_3 до неї між сторонами було узгоджено графік платежів за автомобіль та встановлено строк дії угоди до 31.01.2016 року, тобто вказана Угода є чинною до визначеного строку, незалежно від припинення групи.

Посилання позивача на те, що у ПАТ «АІСЕ Україна» не мало права укладати з ним ОСОБА_3 №3 до Угоду №174428, оскільки останнє не є фінансовою установою, не зареєстровано в Державному реєстрі фінансових установ та у такого відсутня відповідна ліцензія є безпідставним, оскільки на момент укладення Угоди №174428 від 15.09.2011 року, а також підписання ОСОБА_3 №3 від 28.09.2011 року, за чинним законодавством, ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось.

Доводами апеляційної скарги даний висновок суду першої інстанції не спростовано.

Згідно вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи в повній мірі, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія судової палати ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 серпня 2015 року залишити без змін.Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :