АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Пищиди М.М.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М. про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 січня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця, переведення на неї прав покупця та визнання за нею права власності на квартиру. В обґрунтування позову посилалась на те, що її донька ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 25 січня 1997 року по 15 січня 2013 року, від даного шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Їх сім'я проживала у належній їй на підставі договору дарування квартирі АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу позивачка працювала за кордоном, отримувала заробітну плату в іноземній валюті та відкладала гроші для придбання квартири. У 2006 році вона познайомилася із ОСОБА_9 та її донькою ОСОБА_10, які на той час мали намір продати квартиру АДРЕСА_2. Оскільки дана квартира знаходилася неподалік від місця проживання її доньки, тому позивачка разом з чоловіком ОСОБА_11 прийняли рішення про придбання для себе окремого житла у м. Дніпропетровську, оскільки їх сім'я проживала у квартирі АДРЕСА_3, що належала її матері ОСОБА_12 Перебуваючи в квітні-травні 2006 року у м. Дніпропетровську, позивачка разом з чоловіком оглянули дану квартиру, прийняли рішення про її придбання та на початку травня вона особисто сплатила продавцю ОСОБА_9 кошти за дану квартиру, однак договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений у зв'язку з тим, що продавцями не були підготовлені усі документи для його укладання. Оскільки у позивача закінчувалася віза та їй необхідно було повертатися до Греції, тому між нею та продавцями була домовленість про укладання договору купівлі-продажу з її донькою ОСОБА_5, яка за її першою ж вимогою у подальшому проведе відчуження квартири на її користь. Таким чином, 24 червня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., згідно з яким ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_2. Позивачка зазначає, що вона сплатила власні кошти за придбання квартири до укладання та посвідчення договору купівлі-продажу, її право власності на дану квартиру ніхто ніколи не оспорював, вони з чоловіком за свої кошти здійснювали ремонт у даній квартирі, сплачували комунальні послуги. 14.05.2013 року після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду про визнання за ним права власності на частину даної квартири, оскільки вважає, що вона придбана його дружиною ОСОБА_5 за спільні кошти та є спільною власністю їх подружжя. Оскільки відповідачі раніше ніколи не заперечували проти того, що дана квартира є власністю позивачки, не користувалися нею, не сплачували комунальні послуги, не проводили ремонтні роботи та не ставили питання про вселення в дане житлове приміщення чи реєстрацію в ньому, тому позивачка вважає, що з цього часу вона дізналася про порушення її права, у зв'язку з чим просила поновити строк на звернення до суду з даними позовними вимогами та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року ухвалено: ОСОБА_4 поновити строк на звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця та визнання права власності; позов ОСОБА_4 - задовольнити; визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу, посвідчений 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764; перевести на ОСОБА_4 права покупця та вважати, що за договором купівлі-продажу, посвідченим 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2; скасувати право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2 594 гривні 00 копійок судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764, був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, в якому продавцями зазначено ОСОБА_10 та ОСОБА_9, а покупцем - ОСОБА_5 Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1997 року по 15 січня 2013 року, від даного шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Їх сім'я проживала у квартирі АДРЕСА_1, де була зареєстрована відповідачка ОСОБА_5 разом з дітьми, що підтверджується довідкою з місця проживання, а відповідач ОСОБА_2 по теперішній час зареєстрований у квартирі своїх батьків у м. Дніпродзержинську. Після реєстрації шлюбу відповідачі навчалися у Дніпропетровській медичній академії, з 01.09.2004 року по 25.07.2006 року ОСОБА_2 навчався в клінічній ординатурі, його стипендія за весь період навчання склала 11 608,42 гривні, що підтверджується довідкою, та ОСОБА_5 з 01.09.2005 року по 21.06.2007 року також навчалася в клінічній ординатурі на контрактній основі, стипендії не отримувала, про що свідчить лист ДЗ «Дніпропетровська медична академія» МОЗ. Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про доходи сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в період до 24.06.2006 року, суду не надано, до пояснень відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які, як свідки, надали пояснення стосовно додаткових доходів та значних заробітків в сім'ї відповідачів, суд ставиться критично, оскільки заробітна плата в період до 2006 року включно в будь-якій установі чи організації нараховувалася бухгалтерією та видавалася через касу під розписку у відомості або шляхом видання касового ордеру чи іншого документу. Будь-яких доказів про отримання доходу через банківську установу, суду також не надано. В матеріалах справи містяться докази переказу грошей в іноземній валюті починаючи з 2004 року на ім'я доньки ОСОБА_5 через систему грошових переказів Western Union, а також знаходження та зарахування на ощадній книжці ОСОБА_4 коштів, що спростовує пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 про відсутність у позивачки коштів на придбання квартири, перебування її на утриманні у доньки та зятя, а також стосовно ненадання матеріальної допомоги сім'ї відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що в судовому засіданні знайшли свої підтвердження ті обставини, що квартира АДРЕСА_2 була придбана саме ОСОБА_4 у ОСОБА_10 та ОСОБА_9, за її особисті кошти, які ОСОБА_9 отримала від нею до нотаріального посвідчення договору. Із закордонного паспорту ОСОБА_4, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні та копія якого знаходиться в матеріалах справи вбачається, що позивачка вилетіла з України 05.05.2006 року та на день укладання 24.06.2006 року договору купівлі-продажу в країні не перебувала. Також суд дійшов висновку і про те, що сім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_2 станом на 24.06.2006 року не мали коштів для придбання квартири, єдиним доказом про їх доходи є довідка про отримання ОСОБА_2 стипендії за період з 2004 по 2006 рік в сумі 11 608,42 гривень. Квартиру вони не оглядали, перемовин з продавцями не вели, гроші за її придбання не сплачували. Доказів на підтвердження придбання будівельних матеріалів та застосування їх для ремонту саме в цій квартирі, а також на придбання побутової техніки та меблів, які зі слів ОСОБА_2 знаходяться в квартирі, також суду не надано. До 2013 року дана квартира в спорі не перебувала, тому суд вважав, що строк на звернення до суду з даним позовом підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних причин. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що спору між сторонами договору купівлі-продажу не існує, вони визнають за ОСОБА_4 право власності на дану квартиру, тому підстав для відмови у позовних вимогах у зв'язку зі спливом строку позовної даності, суд не вбачає.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо визнання частково недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2006 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 215, 217 ЦК Українита виходив з того, що саме позивач є належним покупцем спірної квартири, оскільки саме з нею продавці домовлялися про продаж квартири, від неї отримали кошти за продаж квартири, спірну квартиру придбала позивач для себе та утримувала цю квартиру, оскільки сплачувала за комунальні послуги, обладнувала своїми речами, робила ремонт. Сторони спірного договору купівлі-продажу квартири, допитані судом в якості свідків, підтвердили вказані обставини.

Згідно із ст. 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Статтею 217 ЦК Українивизначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Під час розгляду справи продавець ОСОБА_9 підтвердила, що вона з дочкою ОСОБА_10 продали спірну квартиру саме позивачці і саме остання передавала їм кошти за неї.

За таких обставин, установивши, що саме позивач, а не її донька ОСОБА_5, була покупцем квартири за адресою: АДРЕСА_2 суд першої інстанції, давши згідно з вимогами ст. 212 ЦПК Україниналежну правову оцінку доказам у їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права у спірних правовідносинах, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 п. 1 ЦК України в редакції діючої на час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У зв'язку з тим, що судом першої інстанції встановлено, що правочин в частині зазначення покупцем за договором купівлі-продажу квартири іншої особи - відповідача ОСОБА_5, яка по суті покупцем не була, що вона визнала за розглядом справи, оскільки не прийняла та не зобов'язувалася прийняти майно (товар) і не сплачувала за нього певну грошову суму, то в цій частині договір купівлі-продажу квартири від 24 червня 2006 року суперечить ст. 655 ЦК України, а тому є підстави для визнання такого правочину недійсним в цій частині.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про вчинення правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зазначені в апеляційній скарзі порушення норм процесуального права судом першої інстанції, судова колегія вважає необґрунтованими. Крім того, згідно до змісту ч.3 статті 309 ЦПК України, - порушення норм процесуального права не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо справу вирішено правильно.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.М. Пищида

З.М. Пономарь