Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/6842/14 Головуючий у 1-й інстанції Світлицька В.М.
Провадження №22-ц/778/2049/15 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Бєлки В.Ю.

Суддів Онищенка Е.А.

Воробйової І.А.

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, який було уточнено в ході розгляду справи

В обґрунтування позову зазначав, що 06.11.2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено усний договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 200 000 грн. та зобов'язався повернути їх до 20.11.2008 року, що підтверджується розпискою.

20 березня 2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 270 000 грн., зобов'язався повернути їх до 20.03.2010 року, що підтверджується розпискою.

08 червня 2010 року між ним та ОСОБА_3 було укладено третій договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 570 000 грн., зобов'язався повернути їх до 01.11.2011 року, що підтверджується розпискою.

Для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3, 08.06.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати за виконання ОСОБА_3 його боргових зобов'язань.

ОСОБА_3 у визначені розписками строки не виконав своїх зобов'язань, кошти не повернув.

Вважає, що ОСОБА_3 повинен сплатити йому втрати від інфляції за прострочення виконання зобов'язань за договорами позики в сумі 258 310 грн. та три відсотки річних в розмірі 133113,68 грн.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь боргу в сумі 4 000 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг у сумі 1030 000 грн., втрати від інфляції в сумі 254 270 грн., три відсотки річних в сумі 131 383,68 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг в сумі 4 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг у сумі 1030 000 грн., втрати від інфляції в сумі 254 270 грн., три відсотки річних в сумі 131 383,68 грн. та судовий збір в сумі 1040 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2614 грн. в дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Судом встановлено, що 06 листопада 2008 року між сторонами ОСОБА_5 і ОСОБА_7 було укладено договір позики , згідно з яким позивач передав відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти розмірі 200 000 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено до 20 листопада 2011 року.

20 березня 2009 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 було укладено договір позики згідно з яким позивач передав відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 270 000 грн. Строк повернення грошей до 20 березня 2010 року.

08 червня 2010 року між сторонами ОСОБА_5 і ОСОБА_7 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 570 000 грн. Строк повернення грошей до 01 січня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2011 р. відповідач на виконання договору позики від 06.11.2008 p., 20.03.2009 p. , від 08.06.2010 p. повернув позивачу суму боргу у розмірі 10 000 грн. ( а.с. 17).

Оригінали договорів позики оглянуті судом у судовому засіданні та копії долучені до матеріалів справи ( а.с. 6,7,8).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов'язковим виконання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зазначений договір є підставою виконань зобов'язань та передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання борг повинен відшкодувати збитки.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1 ч.І ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

Відповідно до 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до умов якого ОСОБА_8 передав ОСОБА_5 належне йому право вимоги боргових зобов'язань ОСОБА_3

Отже з огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції виходячи із доведеності факту отримання відповідачем ОСОБА_3 суми коштів у борг від ОСОБА_5 , а також із того, що сума боргу не була повернута , дійшов до правильного висновку , що заборгованість відповідача ОСОБА_3 перед позивачем за договорами позики становить суму у розмірі 1 415 653,68 грн., що складається з : сума основного боргу за договорами позики у розмірі 1 030 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 131 383,68 грн., інфляційні втрати в розмірі 254 270,00 грн. на підставі ст. 625 ЦК України .

Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, 08.06. 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки у відповідності до положень п. 1.1 .якого передбачено, що ОСОБА_6 поручається перед ОСОБА_5 за виконання ОСОБА_3 зобов'язань, що виникають із договорів позики укладення яких підтверджується розписками від 06.11.2008р., від 20.03.2009 p., від 08.06.2010 р.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

При укладенні договору поруки сторони визначили розмір відповідальності поручителя, а саме у п.3.1. договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, своїх зобов'язань в сумі у розмірі 4 000 грн. За таких обставин, відповідач ОСОБА_6 в силу норм ст.554 та ст. 629 Цивільного кодексу України , із урахуванням положень п.3.1. договору поруки несе відповідальність за прострочення зобов'язань ОСОБА_3 в сумі 4 000 гривень.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги у якості належного доказу копію розписки від 26.04.2013 р. відповідно до якої у ОСОБА_5 відсутні будь які претензії грошового чи іншого характеру до ОСОБА_3 , копія якої яка була оглянута у судовому засіданні, але оскільки представником ОСОБА_3 на вимогу суду було відмовлено у наданні оригіналу розписки, суд правильно оцінив її критично.

В ході апеляційного розгляду справи представником апелянта ОСОБА_3 заявлено клопотання про проведення експертизи, посилаючись на те, що ОСОБА_3 договори позики не укладав, надавши висновок спеціаліста № 194 від 03.02.2015 року, проведеного дослідження трьох договорів позики по їх копіям ( а.с. 79).

Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦПК України експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави та строк для проведення експертизи; з яких питань потрібні висновки експертів, ім'я експерта або найменування експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; об'єкти, які мають бути досліджені; перелік матеріалів, що передаються для дослідження, а також попередження про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз'яснено, що у разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Отже, приймаючи до уваги, що висновок спеціаліста від 03 лютого 2015 року не є висновком експерта у розумінні ст. ст. 66, 143, 144 ЦПК України , ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 червня 2015 року була призначена судово-почеркознавча експертиза з покладання обов'язку її оплати на ОСОБА_3 ( а.с. 157).

18 вересня 2015 року Запорізьке відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз повернуло справу у зв'язку з несплатою вартості послуги за проведення експертизи ( а.с.167).

Таким чином з огляду на положення статті 60 ЦПК України ( обов'язок доказування та подання доказів ) судова колегія вважає,що відмова ОСОБА_3 від сплати проведення експертизи розцінюється як відмова від обов'язку надання доказів.

Доводи представника апелянта про те, що їм не відомо про обов'язок сплати експертизи являється безпідставним , оскільки такий обов'язок покладено за ухвалою апеляційного суду в судовому засідання та в присутності всіх учасників процесу саме на заявника клопотання ОСОБА_3 ( а.с. 108).

Крім того сам заявник в клопотанні просив покласти витрати пов'язані із проведенням експертизи на себе і знаючи, про задоволення клопотання, з дня призначення експертизи, на протязі 3-х місяців, зловживаючи правами та обов'язками, визначеним статтею 27 ЦПК України, до експертної установи не з'явився та не вирішив питання про сплату експертизи

Отже оскільки наданий апелянтом висновок спеціаліста від 03 лютого 2015 року проводився за ініціативою сторони у справі, судова колегія оцінює його лише як письмовий доказ у справі, і оцінює критично, оскільки проведений по ксерокопіям, не оглянутим судом, в той час як в матеріалах справи маються завірені судом копії договорів займу. З урахуванням вищенаведених обставин судова колегія вважає, що даний висновок не може бути прийнятий як доказ того , що відповідач спірні розписки не підписував.

Посилання апелянта на застосування наслідків строку позовної давності являються необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції надана правильна мотивація про те, що за правилами статті 264 ЦК України цей строк переривався.

Таким чином вказані та інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: