2/465/2120/15
РІШЕННЯ
Іменем України
(заочне)
01.10.2015 року Франківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділ м.Львова

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова

про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

встановив:
Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова, в якому просить суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивують тим, що 06.06.1995 на підставі ордера №54, виданого згідно розпорядження Радянського РВК за наказом командира в/частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 отримав право на вселення до кімнати АДРЕСА_1 , який являється відомчим гуртожитком Міністерства оборони України та перебуває на обліку основних засобів у КЕВ м. Львова. Під час проживання за вказаною адресою склад сім`ї ОСОБА_3 у зв`язку з одруженням збільшився до 3 осіб, він та відповідачі. За вказаною адресою відповідачі проживали у термін по березень 2007 року коли у складі сім ї основного квартиронаймача ОСОБА_3 вибули на постійне проживання до Російської Федерації. З березня 2007 року відповідачі у вищевказаному гуртожитку не проживають, однак кімнату №24 встановленим порядком КЕВ м.Львова не задали. Окрім цього, відповідачі, не являючись військовослужбовцями чи працівниками Збройних Сил України та не перебуваючи на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України продовжують бути зареєстрованими у гуртожитку, не проживаючи у ньому. У зв`язку викладеним вважає, що відповідачі втратили право на користування вказаним житловим приміщенням , що належить до житлового фонду Міністерства оборони України. Просить позов задовольнити

В судовому засіданні представник позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні до викладеного у позовній заяві. Просить позов задоволити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належними чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи. На підставі ст.169, 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів достатніх для постановлення рішення(постановляє заочне рішення), проти чого представник позивача та представник третьої особи не заперечили.

Представник третьої особи у судовому зсіданні при вирішенні позову покладається на розсуд суду, оскільки дитини ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 є малолітньою особою, тому вважає що слід врахувати інтереси дитини при вирішенні справи.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 06.06.1995 на підставі ордера №54, виданого згідно розпорядження Радянського РВК за наказом командира в/частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 отримав право на вселення до кімнати АДРЕСА_1 , який являється відомчим гуртожитком Міністерства оборони України та перебуває на обліку основних засобів у КЕВ м. Львова. Під час проживання за вказаною адресою склад сім`ї ОСОБА_3 у зв`язку з одруженням збільшився до 3 осіб, він та відповідачі. За вказаною адресою відповідачі проживали у термін по березень 2007 року коли у складі сім ї основного квартиронаймача ОСОБА_3 вибули на постійне проживання до Російської Федерації. З березня 2007 року відповідачі у вищевказаному гуртожитку не проживають, однак кімнату №24 встановленим порядком КЕВ м.Львова не задали.

Суд приходить до висновку, що відповідачі позбавились права користування спірними кімнатами, добровільно залишивши жиле приміщення, забравши свої особисті речи та здійснивши дії, направлені на припинення права користування ними цими кімнатами.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи зі змісту норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживає в цьому житловому приміщені, так і для відмови в цьому.

Стаття 71 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Судом також встановлено не проживання відповідачів в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Поважності причин відсутності відповідачів в житловому приміщенні суду не повідомлено.

Відповідно до ст.127 ЖК України, п.2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» розяснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно з ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно вимог п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»№ 1081 від 03.08.2006 року у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 14 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37, службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населенному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вище доведене, а також ст. 16 ЦК України та те, що відповідачі не проживають тривалий час, більше встановлені законом строки, однак зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_1 , витрат по утриманню кімнати не беруть, добровільно залишили кімнату та іншої домовленості між ними та позивачем не було про їх проживання, а тому слід захистити право позивача шляхом задоволення позовних вимог повністю.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 243,60 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 3,4, 10, 11, 27, 30, 57-60, 62, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.71, 72 ЖК України, суд-

вирішив:
позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділ м.Львова судові витрати у розмірі 243,60 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Заочне рішення може бути переглянуте Франківським районним судом м. Львова, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.