Справа № 405/8236/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого: Циганаш І.А.

при секретарі: Возлюбленій А.В.

за участю адвокатів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності, -

Встановив :

05.09.2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, зазначив, що її чоловіку ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 листопада 1964 року Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-8053 належав житловий будинок АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_7 з нею, ОСОБА_3.

24 квітня 2007 року між її чоловіком ОСОБА_7 з однієї сторони та дочками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з іншої сторони був укладений Договір довічного утримання, посвідчений Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 3-690. Під час укладення договору від неї було відібрано заяву про згоду на укладення чоловіком договору довічного утримання на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на умовах, що йому відомі. Однак в силу свого віку вона вочевидь не зовсім правильно зрозуміла наслідки такої заяви. Отже, після укладення договору вона вважала, що їй належить частина будинку на праві сумісної власності подружжя, і вона, як власник і дружина сторони за договором, має право користуватись усім будинком без перешкод та обмежень, і має такі ж самі права та обов'язки за договором як і її чоловік, аж до самої смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_7. Після смерті чоловіка у вказаному будинку разом з нею проживає її дочка ОСОБА_6, сторона по договору довічного утримання.

До червня місяця 2014 року вона мала можливість користуватись всім будинком без перешкод, однак з червня місяця цього року ситуація змінилась. ЇЇ дочка ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 обмежили її у користуванні частиною будинку шляхом замикання на ключ кімнати 1-2 та блокуванням дверей між кімнатами 1-3 та 1-5. В результаті вона повністю позбавлена можливості користуватись кімнатами 1-3 та 1-2 житлового будинку, в якому проживає. До речі, у вказаних кімнатах знаходяться також речі, які були придбані нею та її чоловіком (меблі та інше) в період шлюбу.

Взагалі то, під час укладення договору довічного утримання вони з чоловіком вважали, що доживуть свій вік, а будинок після їх смерті залишиться дітям, а також вважали, що утримувати дочки мають їх обох, проте ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після смерті чоловіка утримання їй не надають. Допомагає лише дочка ОСОБА_6 та її чоловік. Більше того відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взагалі позбавили її права користуватись частиною будинку. Крім цього хоче звернути увагу суду також на ту обставину, що всі витрати на комунальні послуги та витрати, пов'язані з утриманням будинку та прибудинкової території несуть вона та ОСОБА_6 Відповідачі ж ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вказаному житловому будинку не проживають, з'являються рідко і жодних витрат, в тому числі пов'язаних з утриманням будинку та прибудинкової території, поточним його ремонтом не несуть.

Крім цього, вважає, що при укладенні договору довічного утримання було допущено порушення законодавства, зокрема цивільного кодексу. Так в ст. 747 ЦК України визначено особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності. Зокрема у відповідності до частини 2 цієї статті якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Однак цього не відбулося, від неї було відібрано лише заяву, що вона не заперечує проти укладення чоловіком договору довічного утримання, проте, що це стосується всього будинку, а також може мати для неї певні наслідки їй не було роз'яснено. Так, вона уклала шлюб з ОСОБА_7 20 червня 1957 року, будинок був придбаний ними 02 листопада 1964 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу.

Отже, з наведеного можна зробити висновок, що ст. 747 ЦК України є спеціальною нормою і відповідно має перевагу над нормами загальними і повинна була використовуватись під час укладення договору довічного утримання. Якби під час укладення договору дана стаття була б врахована і відповідно, вона була б стороною договору і мала б певні права: зокрема право на розірвання договору у зв'язку з невиконанням обов'язків набувачем, взагалі мала б право на утримання, на постійне, до самої смерті проживання в даному будинку та користування вказаним будинком в повному обсязі.

Однак всі ці обставини їй стали зрозумілі вже після того як її позбавили можливості користуватись частиною будинку, в результаті чого вона змушена була звернутись на консультацію до адвоката, який роз'яснив положення цивільного та сімейного законодавства і наслідки укладення даного договору, а також наслідки надання нею згоди на укладення договору довічного утримання, яка до речі не є безспірною. Таким чином, вона може однозначно стверджувати, що при наданні згоди на укладення договору довічного утримання, вона помилялась у суті самого правочину, і помилково вважала, що нарівні з чоловіком матиме право на утримання та право постійного проживання і користування житловим будинком.

Окремо хоче звернути увагу суду і на те, що договором не було обумовлено порядок користування вказаним житловим будинком, також не було вказано, що вона в ньому зареєстрована з грудня 1968 року і постійно проживає по теперішній час. Тобто, під час укладення договору її інтереси фактично були проігноровані.

У відповідності із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Отже, жодних угод, або судових рішень між нею та нинішніми власниками житлового будинку, а також жодних угод з її чоловіком щодо порядку користування житловим будинком не було, і немає, а тому вона має право користуватись вказаним житловим будинком на рівні з власниками.

Тим більше, виходячи і з положень Кодексу про шлюб та сім'ю, стаття 22 якого передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; і з положень нині діючого Сімейного кодексу України, зокрема ст. ст. 60, 63, які передбачають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними - вона вважає себе співвласником житлового будинку і в даному випадку її права порушуються.

Враховуючи все наведене, а також те, що вона надавала згоду чоловіку на укладення договору довічного утримання на його частину будинку, а не на відчуження всього будинку, а наслідки їй не було роз'яснено, вона припустилася помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Просить визнати частково недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони та дочками ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений 24 квітня 2007 року Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 3-690 щодо 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1. Визнати за нею, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 як частку у спільній сумісній власності подружжя.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та їх представник у судовому засіданні позов не визнали, надали заяву про застосування строку позовної давності та письмові заперечення проти позову, де зазначили, що ОСОБА_3, 1925 року народження, є рідною матір'ю ОСОБА_4, вони ніколи не порушували її прав. Напроти, як за життя батька - ОСОБА_7, так і в подальшому, вони мали добрі сімейні стосунки з батьками, постійно допомагали їм. У зв'язку з тим, що сестра ОСОБА_6 не була одружена, уся чоловіча робота по благоустрою домоволодіння була фактично зроблена ОСОБА_5, як єдиним працездатним чоловіком у сім'ї: батько в силу віку міг тільки давати розпорядження та поради. Чоловік проводив газ, воду, ремонтував дахи на будівлі, лазні, сараях, над коридором, провів опалення у будинку, виконував багато іншої роботи, яка завжди є в приватному будинку.

22.05.2009 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті вся робота по утриманню домоволодіння лягла на плечі ОСОБА_5, а ОСОБА_4 і сестра ОСОБА_6 разом допомагали матері: купували продукти, ліки, прибирались, саджали город та інше. Мати проживала у будинку одна, а вони та відповідач ОСОБА_6 разом або по черзі приїздили до матері. У них була дружня родина.

З 2012 року ОСОБА_6 стала зустрічатися з ОСОБА_8. Несподівано для них, відносини між ними та ОСОБА_6 стали погіршуватися. Під впливом ОСОБА_8 сестра стала претендувати на її, ОСОБА_4, власність у домоволодінні, тобто на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1. В травні ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_9 продати йому її 1/2 частину домоволодіння, а коли вона відмовила, то відповідачка в червні 2014 року повідомила, що має бажання проживати с ОСОБА_10 в будинку по АДРЕСА_1 та запропонувала визначити порядок користування сумісною частковою власністю наступним чином: вона з ОСОБА_8 та матір'ю будуть проживати в кімнатах 1-4, 1-5, так як на її стороні залишиться кухня 1-6 та котел опалення, а вони в кімнатах 1-3, 1-2. При розмові була присутня мати, яка погодилась на такий порядок користування будинком. Вони також погодились. В червні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 переселилися в будинок та стали проживати в ньому. При цьому, ОСОБА_6 стала налаштовувати матір проти них, зрозуміло, що мама має вже літній вік та її поведінка інколи не відповідає дійсним відносинам між ними, але ОСОБА_4 вважає, що повинна терпіти та допомагати матері.

Дійсно в квітні 2007 року їх батьки запропонували сестрам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укласти договір дарування. Вони прагнули, щоб домоволодіння за життя стало їхньою з сестрою власністю, тому що у батька була донька від першого шлюбу, а у матері син від першого шлюбу, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 були дітьми від їх сумісного життя, але в нотаріальній конторі нотаріус запропонувала укласти договір довічного утримання. При цьому, нотаріус роз'яснила зміст договору, тобто, що права мами на користування будинком ніяк не порушуються, що вона до самої смерті буде мати право на проживання у цьому будинку, тим більш, що сестри мали та мають своє житло.

Договір довічного утримання, укладений 24.04.2007 року між ОСОБА_7 з однієї сторони, та ОСОБА_4 і ОСОБА_6 з іншої сторони, є чинним, законним. Підстав для визнання договору недійсним немає. Під час укладення договору матері ОСОБА_3, було роз'яснено зміст договору як нотаріусом так і ними, її доньками. ОСОБА_3 свідомо давала згоду на укладення батьком договору довічного утримання саме таким чином, яким він був укладений. При цьому вона прагнула укласти договір дарування, тобто повністю передати їм, донькам, житлову будівлю, вважаючи, що таким чином вони будуть дбати не тільки про неї, про що сумнівів у неї не могло бути, а і про будинок. Перешкод або обмежень ОСОБА_3 в користуванні у повному обсязі будинком вони не здійснювали. Право ОСОБА_3 на проживання в АДРЕСА_1 довічного утримання не порушує. Вони також ніколи не порушували її прав. ОСОБА_3, як член сім'ї ОСОБА_7, у будь-якому разі не може бути позбавлена права користування житловим будинком. Напроти, у зв'язку з тим, що у Договорі довічного утримання не визначено конкретної площі або кімнати, якою може користуватися ОСОБА_3, це означає, що вона може користуватися усім будинком без обмежень. Вважають безпідставним посилання в позові на порушення законодавства при укладенні договору, а саме ст.747 ЦК України.

Частина 1 ст.747 ЦК України визначає, що «майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання. У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується».

Норма ч. 2 ст.747 ЦК України не є імперативною, а лише дає змогу укласти договір довічного утримання після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Тому батьки, зокрема мати, повністю усвідомлювали зміст договору, їх волевиявлення було свідомим. Сторонам при посвідченні договору нотаріусом було роз'яснено неможливість укладення договору довічного утримання від 2-х осіб: матері та батька, так як незважаючи на то, що будинок був сумісним майном подружжя, частка матері не була на неї зареєстрована. Укладений їхнім батьком за згодою матері договір довічного утримання ніяким чином не ущемляв та не ущемляє права ОСОБА_3 на користування будинком до смерті. Напроти, відсутність в договорі вказівки на право ОСОБА_3 користуватися конкретною частиною будинку свідчить про те, що вона має право до смерті користуватися усім будинком, укладання договору довічного утримання не впливає на обсяг її права користування, так як право матері на користування усім будинком захищено нормами чинного законодавства України.

Договір довічного утримання від 24.04.2007 року, укладений між ОСОБА_7 . з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_6 з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_11 відповідно до норм чинного законодавства та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5 в редакції від 29.03.2007 року.

Претензії ОСОБА_3 до них, що вони не дають їй користуватися усім будинком необґрунтовані, оскільки ніяких перешкод у користуванні будинком вони їй не чинять.

В позові зазначені неправдиві відомості, що ОСОБА_6 проживала з матір'ю однією сім'єю. ОСОБА_6 не проживає в будинку з 1988 року, мати проживала одна. Напроти сестра - ОСОБА_6 зі своїм новим чоловіком ОСОБА_8 створила конфліктну ситуацію та з липня 2014 року перешкоджає ним користуватись будинком. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не пускали їх в будинок, забороняли користуватися земельною ділянкою, закрили сарай, погріб, лазню. ОСОБА_8 привіз собаку, яка кидається на них, перешкоджаючи користуватися земельною ділянкою та господарськими спорудами. Враховуючи 89-літній вік матері, вважають, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 маніпулюють матір'ю.

ОСОБА_4 являється власником 1/2 частини житлового будинку, за життя батька та після його смерті в 2009 році вони безперешкодно влітку користувалися житловим будинком, господарсько-побутовими спорудами, земельною ділянкою біля будинку, утримували домоволодіння, взимку прибирали сніг, контролювали роботу котла та усіх електроприладів.

Звертають увагу суду, що з часу укладення договору пройшло сім років, а з часу смерті батька пройшло вже більш ніж п'ять років. Батьки повністю усвідомлювали зміст договору, їх волевиявлення було свідомим. Мати достовірно знала з часу укладення договору довічного утримання, що будівля належить ОСОБА_4 та ОСОБА_6 порівну. Ніколи мати не була ображена щодо неналежного догляду за нею. Про це свідчить останній приклад, що саме ОСОБА_4 визвали сусіди, почувши, що мати вкусила собака, яку привіз ОСОБА_8

Просять застосувати до позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності сплив позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги позивача ОСОБА_3 визнала, пояснив, що договір довічного утримання був оформлений за порадою нотаріуса, у зв'язку з тим, що його дешевше було оформити замість договору дарування, батьки вирішили при житті оформити право власності на будинок в рівних частках між доньками, як їх спільних дітей, щоб вони за ними доглядали, на момент оформлення договору довічного утримання в 2007 році мати вважала, що і до неї він теж укладений, не розуміла, що не буде власником частини будинку, вважала себе власником як під час укладення договору так і після. Мати після смерті батька проживала в будинку сама, вони з сестрою приходили та допомагали їй по господарству, взагалі було достатньо уваги матері по догляду. В червні 2014 року вона з чоловіком ОСОБА_8 вирішила поселитися в спірному будинку, хоча у неї є будинок по АДРЕСА_2, де вона зареєстрована. З дозволу матері вони з сестрою вирішили провести розподіл будинку та земельної ділянки, сестра ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 обмежили матір у користуванні частиною будинку шляхом замикання на ключ кімнати 1-2 та блокуванням дверей між кімнатами 1-3 та 1-5, зараз ніяких перешкод матері у користуванні будинком відповідачі не створюють.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про розгляд справи, причини неявки в судове засідання не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч.1 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Частина 2 ст. 747 ЦК України передбачає, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Статтею 748 ЦК України зазначено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1,2,3 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом встановлено, що 24 квітня 2007 року між ОСОБА_7 (відчужувач) та дочками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (набувачі) був укладений Договір довічного утримання, посвідчений Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 3-690 ( а.с.70).

Відповідно до п.1 вказаного Договору ОСОБА_7 передав, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 отримали у власність, в рівних частках кожний, житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за АДРЕСА_1.

Пунктом 6 Договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_4 вказану частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько - побутових будівель набуває за згодою чоловіка ОСОБА_5, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 24 квітня 2007 року за реєстром № 3-689.

Пунктом 7 Договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_6 вказану частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько - побутових будівель набуває самостійно.

Пунктом 8 Договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_7 повідомляє, що вказаний житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями відчужується за згодою дружини - ОСОБА_3, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 24 квітня 2007 року за реєстром № 3-688.

Пунктом 12 Договору передбачено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зобов'язуються довічно повністю утримувати ОСОБА_7.

В п.13 Договору зазначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувану, оцінюється сторонами у сумі одного мінімального розміру пенсії за віком щомісячно.

Пунктом 14 Договору визначено, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку та користування господарсько - побутовими будівлями; - забезпечення щоденним харчуванням; - надання необхідних побутових послуг; - забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів.

Згідно п.18 Договору зазначено, що у випадках, не передбачених даним Договором, сторони керуються чинним законодавством. Таке ж правило діє у разі протиріччя цього Договору імперативним нормам чинних законодавчих актів.

З пункту 19 Договору видно, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, а саме ст. 207, ст.ст. 229-235, 379-380, 383, 425-429, 647, 717-728 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 63, 65,70 Сімейного Кодексу України, ст.4 ЗУ «Про власність», ст.40,95,96, ч.1 ст.120,125 та 126 Земельного кодексу України сторонам роз'яснено нотаріусом.

В пункті 20 договору зазначено, що сторони стверджують, що даний Договір відповідає намірам сторін скласти для себе юридично значимі права та обов'язки.

Під час укладення договору від ОСОБА_3 було відібрано заяву про згоду на укладення чоловіком ОСОБА_7 Договору довічного утримання на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на умовах йому відомих (а.с.78 зворотній бік ).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 22.05.2009 року міським відділом по реєстрації смертей ОСОБА_15 управління юстиції у Кіровоградській області ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29).

В судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 2007 року згідно з укладеним Договором довічного утримання ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_3 бажали передати саме за життя у власність двох доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в рівних частках кожній, житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за АДРЕСА_1.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_14, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що договір довічного утримання ОСОБА_7 з дружиною ОСОБА_3 оформляли свідомо таким чином, щоб саме за життя передати в рівних частках кожній у власність житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за АДРЕСА_1 двом донькам - ОСОБА_4 та ОСОБА_6. ОСОБА_3 достовірно знала, що після укладення договору будинок є власністю двох доньок, а вона буде проживати там, ніяких скарг, претензій зі сторони ОСОБА_3 на подружжя ОСОБА_4 та на ОСОБА_6 не висловлювалось, до липня 2014 року у ОСОБА_4 були добрі сімейні стосунки зі ОСОБА_3 Вони постійно допомагали батькам, вся робота по утриманню домоволодіння лягла на плечі ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 разом допомагали матері: купували продукти, ліки, прибирались, саджали город та інше.

Після укладення договору довічного утримання ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_3 продовжували проживати в будинку самостійно, особливого догляду та додаткового грошового утримання не потребували, так як мали пенсію, яка була їм достатня для проживання. Після смерті ОСОБА_7 у побутовому укладі ОСОБА_3 змін не настало: вона залишилась проживати в будинку одна, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 продовжували надавати необхідну допомогу по догляду, як доньки.

Ніяких конфліктів у ОСОБА_3 з відповідачами не було до травня 2014 року, поки чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_8 не запропонував ОСОБА_4 продати свою частину будинку, а згодом ОСОБА_6 прийняла рішення переселиться в будинок разом з чоловіком ОСОБА_8

В судовому засіданні ОСОБА_4 і ОСОБА_6 не заперечували, що порядок користування будинком був визначений між ними зі згодою матері у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 прийняла рішення перейти жити в будинок разом з чоловіком ОСОБА_8, саме ОСОБА_3 дала згоду на визначення порядку користування житловим будинком та визначила конкретні кімнати для користування: вона з ОСОБА_6 буде проживати на тій половині, де є в наявності кухня, а ОСОБА_4 залишається у користуванні інші 2 кімнати.

Приводом звернення до суду з'явилася та обставина, що в липні 2014 року ОСОБА_4 закрила на ключ дві кімнати в будинку АДРЕСА_1 відповідно до узгодженого порядку користування будинком. З метою погашення конфлікту з матір'ю ОСОБА_4 відкрили двері, надав матері можливість користуватися усім будинком, тим самим конфлікт був вичерпаний, предмету спору щодо усунення перешкод у користуванні будинком немає.

Твердження представника ОСОБА_3, що при укладенні договору довічного утримання 24.04.2007 року було порушено законодавство, а саме ч.2 ст.747 ЦК України, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки ч.2 ст.747 ЦК України передбачає відчуження однім із співвласників майна своєї частки після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. За таких обставин співвласники зобов'язані визначити частки або порядок користування, що відповідно тягне додаткові витрати як в грошовому так і в фізичному порядку.

Такого бажання ОСОБА_7 та позивач ОСОБА_3 при укладенні договору не висловлювали, що підтвердила в судовому засіданні відповідач ОСОБА_6, пояснив, що договір довічного утримання був оформлений у зв'язку з тим, що дешевше було оформити такий договір замість договору дарування.

Приймаючи до уваги вищевикладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки волевиявлення ОСОБА_7 та ОСОБА_3 при укладенні договору довічного утримання 24.04.2007 року було спрямовано на передачу - відчуження за життя у власність донькам ОСОБА_4 і ОСОБА_6 в рівних частках всього житлового будинку, отримання допомоги або грошового забезпечення, незважаючи на похилий вік відчужувачів, не було метою укладення договору, на теперішній час ОСОБА_3 також не позбавлена піклування, оформлення таким чином спірного договору довічного утримання не порушує права ОСОБА_3, так як вона отримає допомогу та утримання від відповідачів у повному обсязі, крім цього, позивач звернулася до суду 05 вересня 2014 року, тоді як Договір довічного утримання був укладений 24.04.2007 року, а ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто ОСОБА_3 пропустила строк, у межах якого можливо звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача - ОСОБА_3.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України , суд,-

Вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 про визнання договору довічного утримання, укладеного 24 квітня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за №3-690 щодо 1/2 частини житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під АДРЕСА_1 частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під АДРЕСА_1 як частку у спільній сумісній власності подружжя - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок позивача - ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення через Ленінський районний суд м. Кіровограда до Апеляційного суду Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда ОСОБА_16