Провадження № 2/752/366/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.05.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Овдій А.В.,

провівши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання третейського застереження недійсним та визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним п.6.2 Кредитного договору № 13/699957-KR від 06.08.2008 р. та недійсним Кредитного договору в цілому.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами був укладений Кредитний договір № 13/699957-KR від 06.08.2008 р. , відповідно до умов якого Банком на придбання транспортного засобу в ТОВ «Ніко-Україна» позивачу був наданий кредит в іноземній валюті. Даний договір позивач вважає удаваним на підставі ст.235 ЦК України, оскільки в Договорі купівлі-продажу автомобіля і видатковій накладній ціна автомобіля виражена в грошовій одиниці - гривні, а валюта кредиту відповідно до п.1.1 Кредитного договору є долари США, що не відповідало намірам сторін, реалізованих в п.2 Договору купівлі-продажу автомобіля від 25.04.2008 р. Оскільки кредит видавався з цільовим використанням на придбання автомобіля, вартість якого виражена в гривнях, а кредит надано у доларах США, позивач вважає, що зазначений правочин щодо валюти кредиту є удаваним і підлягає визнанню його недійсним.

Пункт п.6.2 даного Кредитного договору містить третейську угоду і, на думку, позивача, не відповідає положенням ст.ст. 12, 14 Закону України «Про третейські суди», оскільки визначення у третейській угоді конкретного третейського суду позбавляє позивача права на вибір третейського суду, Регламент Третейського суду не був невід»ємною частиною угоди і дана третейська угода не містить визначеного предмету з приводу якого сторони можуть звертатись до третейського суду.

Також, на думку позивача, третейська угода, викладена в п.6.2 Кредитного договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки поклав обов»язок споживача при порушенні його прав звертатися тільки до третейського суду, позбавляючи права звернення до суду загальної юрисдикції.

В ході розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві, посилаючись на те, що Кредитний договір є удаваним щодо валюти кредиту, а наявна в договорі Третейська угода суперечить положенням Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, оскільки положення Кредитного договору такими, що відповідають вимогам ст.ст.1050-1054 ЦК України і Закону України «Про третейські суди». Крім того, представник відповідача подав заяву про застосування судом положень ст. 267 ЦК України в зв»язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.08.2008 р. між ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №№ 13/699957-KR, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику з метою оплати придбання автомобіля марки «Мітцубісі», 2008 р. випуску згідно з договором купівлі-продажу № 0804-25014 (к) від 25.04.2008 р., укладеним з ТОВ «Ніко-Україна», кредит в сумі 37946 доларів США зі сплатою 12,05 % річних з терміном повернення до 05.08.2015 р.

Пункт 6 Кредитного договору регулює порядок вирішення спорів між сторонами.

Сторони домовились, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв»язку з укладанням та виконанням положень цього Договору, вирішуються шляхом переговорів між Сторонами на рівні їх уповноважених представників (п.6.1 Договору).

Пунктом 6.2 зазначеного Договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

При зверненні до суду в обгрунтування свого позову позивач зазначала, що укладений між сторонами Кредитний договір є удаваним щодо валюти кредиту, а положення п.6.2 такими, що суперечать вимогам Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь - який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд Регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

На підставі ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх суттєвих умов договору, про що свідчить підписи на Договорі кредиту.

З наведеного вбачається, що при укладенні Кредитного договору позивач та відповідач дійшли взаємної згоди щодо визначення в п.6.2. третейського застереження, яке визначає порядок вирішення спорів і третейський суд, зі змістом договору позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис.

Домовленість сторін у Кредитному договорі про звернення за вирішенням спорів до третейського суду не порушує права позивачки та не порушує норм чинного законодавства.

Так, відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди

При укладанні кредитного договору сторонами використане указане право, що виразилось у третейському застереженні, закріпленому у п.6.2 договору.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів), положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб»єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 ст.2, ст.3 Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції України.

Тому, передбачаючи у договорах третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені ст.55 Конституції України, що є не угодою про відмову у зверненні до суду, а процесуальним правом, передбаченим Конституцією України та процесуальним законодавством.

Зазначені обставини підтверджується роз»ясненнями, викладеними у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно якого договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст.17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

З огляду на викладені обставини посилання позивач на недійсність п.6.2 Кредитного договору є необгрунтованими.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним правочином - є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум ВСУ у своїй Постанові від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз»яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Для того, щоб договір був удаваним необхідно свідомі дії обох сторін договору для приховання істинної волі. Для визнання правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Укладаючи оспорюваний кредитний договір сторони виразили свою волю на надання кредиту, валюту кредиту, його цільове використання, умови надання та його повернення.

Згідно умов Кредитного договору кредит надано з метою оплати придбаного автомобіля марки «Мітцубісі», 2008 р. випуску, згідно з договором купівлі-продажу № 0804-25014 від 25.04.2008 р.

Підписуючи Кредитний договір про отримання кредиту в іноземній валюті позивач була ознайомлена з умовами договору і надала свою згоду на визначення валюти кредиту.

Посилання позивача на те, що вона була позбавлена можливості отримати кредит у гривні, оскільки Банк пропонував надання кредиту в в іноземній валюті є нікчемними, оскільки позивач мала право відмовитись вд отримання даного кредиту і отримати кошти в іншій банківській установі.

Зазначений кредит був виданий на підставі заяви позивача, відповідно до якої вона просила видати кредит в іноземній валюті.

Дійсно, перерахування коштів на рахунок ТОВ «Ніко-Україна» відбулось в національній валюті, однак на підставі заяви позивача про здійснення конвертації, що не заперечувалось позивачем.

Кредитний договір та Договір купівлі-продажу автомобіля є самостійними правочинами і породжують різні правовідносини.

Посилання позивача на те, що валюта кредиту, викладена в п.1.1 Кредитного договору, не відповідає положенням Договору купівлі-продажу транспортного засобу та суперечить п..1.2 Кредитного договору є необґрунтованими, оскільки укладений позивачем Договір купівлі-продажу автомобіля, де ПАТ «Укрсоцбак» не був стороною, не породжує будь-яких зобов»язань для сторін Кредитного договору, а цілі, викладені в п.1.2 Кредитного договору були досягнуті сторонами.

Таким чином, посилання позивача на удаваність Кредитного договору є безпідставними, оскільки в діях обох сторін відсутня спільність для досягнення особистої користі та приховування своєї волі в укладених договорах для досягнення інших правових наслідків, окрім як отримання кредиту для оплати придбаного транспортного засобу у валюті, визначеній сторонами.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання третейського застереження недійсним та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя