Справа № 758/6752/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивача - Беркут А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором мотивуючи свої вимоги тим, що 22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 136/06/840, згідно умов якого Банк відкриває Позичальнику не відновлювальну відкличну кредитну лінію у сумі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США 00 центів строком з 22.11.2006 року по 22.11.2018 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 13 % річних.

Зазначають, що в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника по Кредитному договору між Банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені договори поруки від 22.11.2006 року, згідно умов яких Поручитель 1 та Поручитель 2 поручаються перед кредитором за виконання зобов'язань Позичальника по Кредитному договору № 136/06/840 від 22.11.2006 року, укладеного між Кредитором та Позичальником, згідно з яким Позичальник зобов'язується не пізніше 22.11.2018 року повернути всю суму кредиту у розмірі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 13% річних, з урахуванням змін та доповнень, якщо такі будуть прийняті сторонами кредитного договору. Поручитель 1 та Поручитель 2 несуть солідарну відповідальність з Позичальником перед Кредитором за порушення виконання зобов'язань по Кредитному договору. Поручитель 1 та Поручитель 2 відповідають за повернення заборгованості по кредитному договору в тому ж обсязі що й Позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки ( штрафи, пені) за невиконання, або неналежне виконання зобов'язань в повному обсязі (п.п. 1.2., 1.3.).

Посилаються на те, що відповідно до пункту 3.1.1 Кредитного договору Банк зобов'язується відкрити Позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_3 та видати Позичальнику кредит в сумі 150 000,00 доларів США з позичкового рахунку шляхом перерахування на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_2 в АБ «Укргазбанк», що Банком і було зроблено та що свідчить про належне виконання останнім своїх зобов'язань перед Позичальником, обумовлених Кредитним договором.

Звертають увагу суду на те, що відповідно до п.п 3.3.1, 3.3.2. Кредитного договору Позичальник зобов'язується здійснювати повернення суми кредиту на рахунок НОМЕР_3 щомісячно в розмірі 1079,14 доларів США, а також сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10-го числа наступного місяця, виходячи з процентної ставки зазначеної в п.1.1. цього Договору, на рахунок № НОМЕР_3 відкритий в АБ «Укргазбанк».

Зазначають, що в порушення зазначених умов Кредитного договору та вимог чинного законодавства України, Позичальником не виконуються свої зобов'язання за Договором, а саме не здійснюється оплата заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом у строки, визначені Кредитним договором у зв'язку з чим, станом на 19.04.2012 року в останнього перед Банком виникла заборгованість, яка складається із: заборгованість по кредиту - 133 000,80 доларів США (поточна - 85 251,60 доларів США, прострочена - 47 749,20 доларів США); заборгованість по процентах - 62 303,08 доларів США (поточна - 922,07 доларів США, прострочена - 61 381,01 доларів США); заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та за несвоєчасну сплату процентів - 16 458 395,82 гривень, а всього 195 303,88 доларів США та 16 458 395,82 гривень.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 16, 192, 526, 530, 533, 549, 553, 554, 610, 611, 1049, 1050, 1054 ЦК України звернулися з даним позовом до суду та просили стягнути солідарно з відповідачів на їх користь вищезазначену заборгованість за Кредитним договором та понесені витрати по сплаті судового збору.

В подальшому позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги. Згідно останньої наданої до суду представником позивача заяви про збільшення розміру позовних вимог від 24.12.2014 року останній мотивуючи тим, що станом на 18.12.2014 року заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором № 136/06/840 від 22.11.2006 року збільшилась за рахунок несплати кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом та пені, а також тим, що в процесі розгляду даної цивільної справи Банком було понесено додаткові витрати у розмірі 420, 00 грн., пов'язані з викликом відповідачів в судове засідання шляхом оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним договором у сумі 243 082, 16 дол. США та 74 868 639, 11 грн.; витрати, пов'язані з розміщенням оголошення в пресі в розмірі 420, 00 грн.; судовий збір в розмірі 3 441, 00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні збільшені вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника відповідачів до суду надійшло клопотання згідно якого останній просить для об'єктивного та всебічного розгляду справи долучити, зокрема до матеріалів справи його письмовий виступ у дебатах як представника відповідача 3 - ОСОБА_4, закінчити розгляд справи та провести судові дебати в даному судовому засіданні без його участі та без участі відповідача - 3.

Причини неявки відповідачів 1, 2 в судове засідання суду не відомі в той же час в матеріалах справи наявні їхні заперечення проти позову, додаткові пояснення, а також письмові дебати їхнього представника з яких в сукупності вбачається, що вони позов не визнають в повному обсязі мотивуючи тим, що вимоги позивача до поручителів є безпідставними так як їх порука за укладеними договорами поруки є припиненою, крім того позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, а саме солідарне стягнення з боржника та поручителів заборгованості за кредитним договором, оскільки укладеними між позивачем та поручителем договорами поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, а тому на їх думку підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України, відсутні.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником всіх та обов'язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 (надалі - Позичальник або Відповідач 1) було укладено Кредитний договір № 136/06/840 (надалі - Кредитний договір), згідно умов якого Банк відкриває Позичальнику не відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США 00 центів на строк з 22 листопада 2006 року по 22 листопада 2018 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13% річних (а.с. 11-16).

22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін № 1 до Кредитного договору № 136/06/840 від 22.11.2006 року (надалі - Договір про внесення змін № 1), згідно умов якого сторони домовились про наступне: Внести зміни до п. 3.3.2. Кредитного договору №136/06/840 від 22.11.06 року, укладеного між Банком та Позичальником, виклавши його в такій редакції: «За порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом сплачувати Банку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню в розмірі 25% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу починаючи з 11-го числа, у якому виникла така прострочка. Строк позовної давності за цим договором встановлюється Сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору» (а.с. 17).

Суд проаналізувавши зміст вищезазначених правовідносин, які виникли між позивачем та Відповідачем 1 приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання ст.ст. 1054-1056-1 ЦК України (Кредит), а також до них підлягають застосуванню загальні норми ЦК України, які визначають поняття зобов'язання та порядок його виконання, порядок укладення та виконання договорів.

Так за приписами статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту статей 626, 627, 628, 630 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналізуючи зазначені норми цивільного законодавства в їх сукупності з врахуванням тих правовідносин які виникли між сторонами суд приходить до висновку про доведеність укладення між позивачем та Відповідачем-1 саме Кредитного договору, який вважається укладеним з 22.11.2006 року, оскільки з його змісту вбачається, що сторони досягли в належній формі згоди з усіх його істотних умов, які є необхідними для договорів даного виду про що засвідчили своїми підписами під ним.

Як вже зазначалося вище в п. 1.1. Кредитного договору сторони погодили, що Банк відкриває Позичальнику не відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США 00 центів на строк з 22 листопада 2006 року по 22 листопада 2018 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13% річних.

Згідно п. 3.1 Кредитного договору, Банк зобов'язується, зокрема відкрити Позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_3 та видати Позичальнику кредит в сумі 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США в строк до 22 листопада 2018 з позичкового рахунку № НОМЕР_3 в ДКФ ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 300476, на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_2 в ДКФ ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 300476. За умови отримання Банком у терміни не менше як за один банківський день до дати видачі коштів в межах кредитної лінії попередньої письмової заяви Позичальника та підтвердження Банком намірів по видачі кредитних коштів в рахунок кредитної лінії згідно зазначеної заяви Позичальника. Надання Банком кредитних коштів в межах суми кредитної лінії здійснюється на підставі надання позичальником письмової заяви про це.

Судом встановлено, що Банком були надані, а Відповідачем 1 отримані кредитні кошти в розмірі погодженому ними в Кредитному договорі, а саме в сумі 150 000, 00 дол. США.

Факт отримання Відповідачем 1 кредитних коштів по Кредитному договорі в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростований останнім та об'єктивно підтверджується наданими суду Меморіальним валютним ордером № TR.634.2.1 від 22.11.2006 року та Виписками по особовому рахунку № НОМЕР_3, які суд визнає такими, що містять достовірну інформацію про предмет доказування, а тому приймає їх до уваги як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України (том 2, а.с. 46, 47, том 3, а.с. 24-76).

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про доведеність пояснень представника позивача про належне виконання Банком своїх зобов'язань за укладеним між ним та Відповідачем 1 Кредитним договором.

Як вбачається з п. 3.3. Кредитного договору, сторони погодили, що Позичальник зобов'язується, зокрема використати кредит на зазначені в п.1.1. дійсного Договору цілі та сплатити заборгованість по сумі кредиту на рахунок № НОМЕР_3 відкритий у ДКФ ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 300476… Сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи із процентної ставки, зазначеної в п.п. 11., 3.1.8, на рахунок № НОМЕР_3 в ДКФ ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 300476, щомісячно (за термін фактичного користування грошовими коштами на протязі календарного місяця) у строк до 10 числа місяця, слідуючого за місяцем нарахування процентів….

Згідно п. 3.1.8. Кредитного договору Банк зобов'язується на залишок простроченої заборгованості за простроченим кредитом проценти нараховувати, виходячи із 14% річних, починаючи із дня виникнення простроченої заборгованості.

Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З системного аналізу зазначених статей ЦК України з іншими його нормами можна зробити висновок, що на сторін договору покладається взаємний обов'язок з виконання взятих на себе зобов'язань належним чином, відповідно до погоджених умов в укладеному ними договорі, тобто кредитор має виконати належним чином взяті на себе свої зобов'язання, а боржник свої.

Як вбачається зі змісту статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що в п. 3.3.1 Кредитного договору сторони погодили, що сплата заборгованості по сумі Кредиту буде здійснюватись кожного місяця починаючи з травня 2007 року по жовтень 2018 року рівними частинами розмір яких складає 1079, 14 дол. США, а в листопаді 2018 року - 1078, 68 дол. США (а.с. 12-15).

З викладеного можна зробити висновок, що укладений між сторонами Кредитний договір містить умову, згідно якої на Відповідача 1 був покладений обов'язок повернути Кредит частинами (з розстроченням).

Як вже зазначалося вище Відповідачем 1 грошові кошти (Кредит) були отримані в повному обсязі, погодженому в укладеному Кредитному договорі, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в той же час судом встановлено, що останній свої зобов'язання за вказаними договорами, які стосуються повернення Кредиту та сплати процентів за його користування в строки та розмірі визначені в п.п. 3.3.1., 3.3.2, належним чином не виконано, а саме останній після отримання кредитних коштів не здійснював вчасно оплату вказаних платежів, а в подальшому взагалі припинив їх сплачувати у зв'язку з чим в нього виникла заборгованість, яка станом на 18.12.2014 року становить 243 082, 16 доларів США та складається з: 50 719,12 доларів США - заборгованість за кредитом строкова; 82 281,68 доларів США - заборгованість за кредитом прострочена; 1 091,44 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків поточна; 108 989,92 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків прострочена, що об'єктивно підтверджується наданими суду Розрахунками заборгованості (том 2, а.с. 219-235), які суд визнає достовірними та правильними, оскільки вони не спростовані відповідачами, та приймає їх до уваги як належні та допустимі докази в розумінні ст. 57-59 ЦПК України, які підтверджують факт виникнення заборгованості та її розмір.

Судом встановлено, що з 18.12.2014 року (день здійснення розрахунку заборгованості) по сьогоднішній день, Відповідачем 1, як Позичальником вищезазначена сума заборгованості в добровільному порядку погашена не була.

Частина друга статті 1054 ЦК України визначає, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ж ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Крім того, судом встановлено, що право Банку на дострокове стягнення неповерненої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених Банком передбачене також в укладеному між сторонами Кредитному договорі, а саме в п. 5.1., який визначає, що у випадку порушення Позичальником зобов'язань, Банк має право відмовитися від виконання своїх

зобов'язань та/або розірвати цей Договір, при цьому Позичальник зобов'язаний відшкодувати Банку збитки в розмірі неповерненої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених Банком за цим договором, а також повернути Банку заборгованість по кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки, понесені Банком за цим Договором.

Як вже зазначалося вище, судом достовірно встановлено, що Відповідач 1 порушив свої зобов'язання за Кредитним договором, які стосуються повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування в строки та розмірі визначені в п.п. 3.3.1., 3.3.2 Кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність наявності порушення права позивача, як Кредитора у зобов'язанні, яке виникло між ним та Відповідачем 1, та наявності в нього права вимагати усунення зазначених порушень в спосіб стягнення зазначеної заборгованості, що не суперечить умовам укладеного Кредитного договору та узгоджується із ст. 16 ЦК України.

Стаття 192 ЦК України визначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Декрету КМ України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», (надалі - Декрету), резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

За приписами ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, зокрема надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства України можна зробити висновок, що хоч законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, однак у випадку отримання банком або іншою фінансовою установою відповідної ліцензії, яка надає право на здійснення певних валютних операцій, зазначені суб'єкти господарювання набувають право використання іноземної валюти, при здійсненні розрахунків на території України за відповідними зобов'язаннями, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті.

Судом встановлено, не заперечується відповідачами та підтверджується відповідними доказами, що у позивача наявна відповідна банківська ліцензія та дозвіл на здійснення валютних операцій на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (том 2, а.с. 17, 18, 19-20).

Згідно ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються, зокрема банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

За приписами ж норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг, зокрема належить здійснення банком кредитних операцій.

З викладеного вбачається, що ПАТ АБ «Укргазбанк» отримавши ліцензію на здійснення валютних операцій набув право, зокрема на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 9 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Враховуючи вищевикладене суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за Кредитним договором, як за тілом кредиту так і за відсотками, саме в іноземній валюті (Долар США, яка була валютою зобов'язань, яке виникло між сторонами), виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а саме ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а тому позивач має законне право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості у тій валюті, яка є валютою зобов'язання (в даному випадку це долар США).

Аналогічну правову позицію було висловлено Пленумом Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» та Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй Постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 14 Постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вказав, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З врахуванням зазначених роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає за необхідне здійснити розрахунок з переведення заборгованості за Кредитним договорами в іноземній валюті в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Як вже зазначалося вище судом визнано доведеними вимоги позивача про стягнення з Відповідача 1 заборгованості за Кредитним договором в розмірі 243 082, 16 доларів США, яка складається з: 50 719,12 доларів США - заборгованість за кредитом строкова; 82 281,68 доларів США - заборгованість за кредитом прострочена; 1 091,44 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків поточна; 108 989,92 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків прострочена

Судом встановлено, що станом на 16.04.2015 року - дату ухвалення рішення, Національним банком України було встановлено наступні офіційні курси іноземних валют, зокрема: долара США до гривні на рівні - 1 долар США = 21, 7830 грн.

Враховуючи вищевикладене, сума заборгованості за Кредитним договором, яка підлягає до стягнення в іноземній валюті, в гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення в загальному розмірі становить 5 295 065, 25 грн. (243 082, 16 дол. США х 21,7830 грн.).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За приписами статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 та ст. 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно п. 5.2 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом. Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 3% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності, визначеної цим Договором.

Судом встановлено, що позивачем у зв'язку із порушенням Відповідачем 1 своїх зобов'язань по Кредитному договору була нарахована пеня в загальному розмірі 74 868 639, 11 грн., яка складається із: пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 32 446 499, 46 грн. та пені за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 42 422 139, 65 грн.

Факт нарахування позивачем пені та її розмір підтверджується наданими суду Розрахунками заборгованості (том 2, а.с. 235, 236), які суд визнає достовірними та правильними, оскільки вони відповідають умовам укладеного між сторонами Кредитного договору і приймає їх до уваги як належні та допустимі докази в розумінні ст. 57-59 ЦПК України, які підтверджують факт нарахування пені та її розмір, в той же час суд не може погодитись із загальним розміром пені, яка підлягає до стягнення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право у Кредитора на неустойку виникає незалежно від наявності у нього збитків, завданих Боржником невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Аналізуючи зазначену норму ЦК України в сукупності з іншими його нормами з врахуванням тих правовідносин, які виникли між позивачем та Відповідачем 1, можна зробити висновок, що збитками в даному випадку вважається неповернена Боржником сума кредиту та не сплачена ним сума відсотків за його користування

Судом встановлено та визнано доведеною ту обставину, що сума заборгованості за Кредитним договором станом на 18.12.2014 року становила 243 082, 16 доларів США, та складається з: 50 719,12 доларів США - заборгованість за кредитом строкова; 82 281,68 доларів США - заборгованість за кредитом прострочена; 1 091,44 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків поточна; 108 989,92 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків прострочена.

Гривневий же її еквівалент за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення становить 5 295 065, 25 грн. (243 082, 16 дол. США х 21, 7830 грн.).

Тобто з врахуванням вищевикладеного, зазначена сума заборгованості за Кредитним договором в розмірі 243 082, 16 дол. США (5 295 065, 25 грн.) і є збитками завданими позивачу внаслідок невиконання Відповідачем 1 своїх зобов'язань за Кредитним договором, в той же час як вже зазначалося вище, розмір пені, яка була нарахована позивачем за порушення Відповідачем 1 своїх зобов'язань складає 74 868 639, 11 грн., розмір якої є значно вищим від завданих збитків.

Стаття 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначеної норми ЦК України вбачається, що сторонам договору надано право самостійно встановлювати розмір неустойки (штрафу, пені) за порушення зобов'язання, якщо інше не встановлено законом. Крім того, зазначеною нормою, незважаючи на принцип свободи договору закріплений в ст. 6 ЦК України, надано право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи зазначене, а також встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за необхідне скористатися наданим йому правом, визначеним ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити нарахований позивачем розмір неустойки до розміру завданих збитків - 5 295 065, 25 грн.

Крім того слід зазначити, що аналогічну правову позицію, а саме про необхідність зменшення розміру неустойки у випадку його перевищення розміру завданих збитків, було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в своїй Постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, висновки якого, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, і враховуються судом. Підстав для відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України, суд не вбачає.

Дослідивши матеріали справи, а також врахувавши встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку про доведеність факту укладання між позивачем та Відповідачем 1 Кредитного договору, факту отримання Відповідачем 1 кредитних коштів у повному обсязі в розмірі визначеному умовами вказаного Кредитного договору, факту порушення Відповідачем 1 своїх зобов'язань за Кредитним договорам, які стосуються повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, факту виникнення у Відповідача 1 заборгованості за Кредитними договорами та її розміру, а також факту наявності права у позивача на отримання пені, однак в зменшеному судом її розмірі (5 295 065, 25 грн.), у зв'язку з чим суд вважає доведеними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з Відповідача 1 зазначеної заборгованості за Кредитним договорам та штрафних санкцій у вигляді пені.

Суд не приймає до уваги пояснення Відповідача 1 та його представника, як на підставу для відмови в задоволенні вимог позивача до нього, про те, що обраний ним спосіб захисту як солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором не відповідає положенням чинного законодавства України та умовам договору, з якого виникають спірні правовідносини, і в той же час позивачем питання про стягнення заборгованості за Кредитним договором з нього як з боржника за основним зобов'язанням не заявлялось, оскільки на думку суду обраний позивачем спосіб захисту свого права потрібно розглядати більш ширше, зокрема його основою є саме стягнення заборгованості, наявність же солідарного обов'язку у поручителів і як наслідок наявності у них солідарної відповідальності перед Кредитором, є предметом доказування у справі в кожному конкретному випадку і може слугувати як підставою для задоволення позову в повному обсязі у випадку встановлення зазначених обставин так і підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, що не є в свою чергу підставою для відмови в стягненні суми заборгованості за Кредитним договором саме із Позичальника, якщо він є стороною у справі і до нього позивачем пред'явлено вимоги та не може вважатися виходом суду за межі заявлених позовних вимог.

Як вже зазначалося вище, статті 546, 548 ЦК України визначають, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за Кредитним договором, 22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_3 (надалі - Поручитель 1 або Відповідач 2) та ОСОБА_2 (надалі - Позичальник або Відповідач 1), було укладено Договір поруки (надалі - Договір поруки 2) (том 1, а.с. 18-20).

Крім того, 22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_4 (надалі - Поручитель 2 або Відповідач 3) та ОСОБА_2 (надалі - Позичальник або Відповідач 1), було укладено Договір поруки (надалі - Договір поруки 2) (том 1, а.с. 21-23).

Згідно умов зазначених Договорів поруки, Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Позичальником зобов'язань по кредитному договору № 136/06/840 від 22 листопада 2006 року, укладеному Кредитором з Позичальником, згідно з яким Позичальнику надається кредит в сумі 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США на строк з 22 листопада 2006 року до 22 листопада 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунку 13 % річних з врахуванням змін та доповнень, якщо такі будуть прийняті сторонами Кредитного договору….. Поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед Кредитором за порушення виконання зобов'язань по Кредитному договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об'ємі, що і Позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання - в повному обсязі…..(п.п. 1.1., 1.2., 1.3.).

З викладеного вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за Кредитним договором, між ним, Позичальником та Поручителями було укладено два самостійні Договори поруки і до об'єму відповідальності Поручителів перед Кредитором входить відповідальність за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об'ємі, що і Позичальника, зокрема за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання - в повному обсязі.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що 22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником всіх та обов'язків якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін № 1 до Кредитного договору № 136/06/840 від 22.11.2006 року (надалі - Договір про внесення змін № 1), згідно умов якого сторони домовились про наступне: Внести зміни до п. 3.3.2. Кредитного договору №136/06/840 від 22.11.06 року, укладеного між Банком та Позичальником, виклавши його в такій редакції: «За порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом сплачувати Банку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню в розмірі 25% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу починаючи з 11-го числа, у якому виникла така прострочка. Строк позовної давності за цим договором встановлюється Сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору» (а.с. 17).

Суд дослідивши зміст умов зазначеного Договору про внесення змін № 1 в сукупності з умовами укладених між сторонами Договорів поруки 1, 2 приходить до висновку, що в результаті його (Договору про внесення змін № 1) укладення відбулися такі зміни основного зобов'язання (Кредитного договору), в наслідок чого збільшилася відповідальність Поручителів в частині розміру сплати ними можливої неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання Позичальником основного зобов'язання.

Стаття 559 ЦК України визначає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що однією із підстав припинення поруки є зміна основного зобов'язання, яке забезпечене порукою без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 22 своєї Постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Крім того, аналогічну правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в своїй Постанові від 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12, висновки якого, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, враховуються судом. Підстав для відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України, суд не вбачає.

З системного аналізу статті 559 ЦК України в сукупності з іншими його нормами, можна зробити висновок, що обставинами, які підлягають встановленню при визначенні того чи припинилася порука чи ні, у випадку зміни основного зобов'язання, є те чи є наслідком таких змін збільшення відповідальності поручителів та чи відбулися такі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя.

Як вже зазначалося вище, судом одна із обставин встановлена, зокрема суд прийшов до висновку, що в результаті укладення Договору про внесення змін № 1 відбулися такі зміни основного зобов'язання (Кредитного договору), в наслідок чого збільшилася відповідальність Поручителів 1, 2 в частині розміру сплати ними можливої неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання Позичальником основного зобов'язання.

Що стосується наявності згоди Поручителів 1, 2 на внесення вказаних змін до основного зобов'язання то слід зазначити наступне.

Так в п.п. 2.7., 2.6 Договорів поруки 1, 2 сторони погодили, що Кредитор зобов'язаний повідомити в письмовій формі про внесення до кредитного договору будь-яких змін та доповнень стосовно розміру суми кредиту, розміру процентної ставки за користування кредитом, строків виконання зобов'язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування на адресу Поручителя не пізніше наступного робочого дня.

Позичальник та Поручитель зобов'язуються не пізніше наступного робочого дня за днем отримання Поручителем повідомлення Кредитора про внесення змін до кредитного договору, надати Кредитору письмову згоду на внесення відповідних змін до п.1.1. цього Договору.

Зі змісту зазначених умов Договорів поруки вбачається, що сторони погодили обставини у випадку виникнення яких обов'язковим є повідомлення про них Поручителя та отримання його письмової згоди, однак в переліку зазначених обставин відсутнє внесення змін та доповнень до основного зобов'язання стовно розміру неустойки (штрафу, пені), що на думку суду є неправильним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України зважаючи на те, що сплата неустойки (штрафу, пені) входить до об'єму відповідальності Поручителів, а тому її збільшення в свою чергу збільшує розмір його відповідальності перед Кредитором, у зв'язку з чим на внесення таких змін до основного зобов'язання згода Поручителя є обов'язковою.

З врахуванням вищевикладеного, а також того, що Договори поруки не містять умов про протилежне, а саме умов про те, що згода Поручителя на внесення змін до основного зобов'язання (Кредитного договору) про збільшення розміру неустойки (штрафу, пені) не вимагається, суд приходить до висновку, що сторони при внесенні вищезазначених змін повинні були керуватися в першу чергу вимогами чинного законодавства та узгодити їх між особою (Кредитор повинен був отримати згоду Поручителів).

Судом встановлено, а представником позивача в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що Банком не було погоджено з Поручителями 1, 2 укладення Договору про внесення змін № 1 до Кредитного договору № 136/06/840 від 22.11.2006 року та не доведено до їх відома про це, хоча він (Договір про внесення змін № 1) був укладений в день укладення Договорів поруки 1, 2, які до речі не містять посилання на нього, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про припинення поруки Поручителів 1, 2 по укладених між ними, Відповідачем 1 та позивачем Договорах поруки з 22.11.2006 року, однак, оскільки зазначена обставина не визнається позивачем, а Відповідачі 2, 3 на скористалися своїм правом наданим їм ст. 3 ЦПК України на пред'явлення відповідного позову про припинення поруки, суд не може взяти до уваги зазначені обставини як підставу для відмови в задоволенні позову позивача до них.

Аналогічна правова позиція, а саме про необхідність поручителем пред'явлення самостійного позову про припинення поруки у випадку невизнання зазначеної обставин Кредитором була висловлена Верховним Судом України в своїй Постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12.

Стаття 554 ЦК України визначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зі змісту зазначеної норми цивільного закону вбачається, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Солідарна відповідальність кількох поручителів перед кредитором виникає лише в тому випадку якщо ними спільно було надано поруку (укладено один договір поруки в якому поручителями виступають декілька осіб).

В той же час, як вже зазначалося вище, судом встановлено, що основне зобов'язання (Кредитний договір) був забезпечений двома самостійними Договорами поруки, умовами яких не встановлено солідарної відповідальності поручителів.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за Кредитним договором відповідно до вимог ч. 3 ст. 554 ЦК України. В даному випадку Кредитор (позивач) має право на пред'явлення вимог до кожного з поручителів окремо на підставі відповідного договору поруки укладеного між ними.

Пленум Верховного суду України в п. 2 своєї Постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» роз'яснив, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і

обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, Верховний Суд України в Листі «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України», який рекомендований для врахування в практичній роботі судів, роз'яснив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням зазначених роз'яснень Верховного Суду України, а також того, що судом встановлено відсутність підстав для стягнення з поручителів заборгованості за Кредитним договором відповідно до вимог ч. 3 ст. 554 ЦК України, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб свого порушеного права, порушення якого достовірно встановлено судом, як стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не відповідає характеру спірних правовідносин сторін, а тому не може бути захищене в такий спосіб, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позову позивача в цій частині його вимог.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, з підстав та в частині зазначеній вище, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову позивача, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з Відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в розмірі 3 441, 00 грн. та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в розмірі 420, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 192, 202, 509, 525, 526, 530, 541, 543, 546, 548, 549, 550, 551, 553, 554, 559, 610, 611, 612, 624, 625, 626, 627, 628, 630, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету КМ України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», :

- заборгованість за Кредитним договором № 136/06/840 від 22.11.2006 року в загальному розмірі 243 082, 16 дол. США та 5 295 065, 25 грн.;

- витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в розмірі 420, 00 грн.;

- судовий збір в розмірі 3 441, 00 грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко