АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисово О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи. Зазначає, що після офіційного розірвання шлюбу з ОСОБА_5, вони відновили свої відносини, почали знову вести спільне господарство та мали намір повторно зареєструвати свої відносини офіційно. Спільними зусиллями в однокімнатній квартирі ОСОБА_5 за АДРЕСА_1 почали робити ремонт та вирішувати питання щодо приватизації даної квартири та реєстрації в ній спільної доньки ОСОБА_4. Проте, через раптову смерть ОСОБА_5 приватизувати вказану квартиру та зареєструвати в ній спільну доньку не встигли. На даний час вона та її неповнолітня донька ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в однокімнатній квартирі житловою площею 17,5 кв.м. Відповідно до ст.47 ЖК України норма жилої площі на особу встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. Статтею 31 ЖК України встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Проте судом 1-ї інстанції проігноровано дані вимоги закону та безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання за неповнолітньою ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, яка належала її померлому батьку ОСОБА_5.

В судовому засіданні представник Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації ЖуковськаЯна Володимирівна проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилалась на те, що вони є безпідставними, а рішення суду повністю відповідає вимогам закону.

ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що з 03 лютого 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2003 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/6 частин всіх видів заробітку на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 07.07.2003 року до її повноліття, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

11 листопада 2004 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано.

Судом також встановлено, що 05 вересня 2011 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (дарувальники) та Службою безпеки України (обдарований) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, дарувальники подарували та передали у власність, а обдарований прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1.

14 вересня 2012 року Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_5 було видано ордер за №05160 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 19,1 кв.м.

В 2013 році Службою безпеки України квартиру АДРЕСА_1 було передано у власність територіальної громади міста Києва та на підставі рішення Київської міської ради віднесено до управління Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, у зв'язку з чим 05.06.2014 року був знятий з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 приватизовано не було, а тому дана квартира перебуває у власності територіальної громади міста Києва.

27 серпня 2014 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання за ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням.

Відмовляючи ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 в задоволенні позовних про визнання за ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 вимог, суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, та необгрутованими.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

За змістом ст.65 ЖК Українинаймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з роз»ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, з системного налізу вказаних норм вбачається, що наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. Особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_4 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 з дотриманням встановленого законом порядку.

З дослідженої судом довідки Комунального підприємства «Виноградар» Подільського району міста Києві вбачається, що ОСОБА_3 та її неповнолітня донька ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 та прописані в даній квартирі: ОСОБА_3 з 30.06.1998 року, а ОСОБА_4 з 21.03.2002 року.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для визнання за неповнолітньою ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції проігноровано вимоги закону про те, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

Так, згідно зі ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках держави або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP.

У відповідності до ст.43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 та її неповнолітня донька ОСОБА_4 перебувають на обліку осіб, які потребуючих поліпшення житлових умов і квартира АДРЕСА_1 віднесена до категорії житла виділеного для розподілу між особами, які перебувають на квартирному обліку. Питання надання та розподілу житлової площі громадянам, що потребують поліпшення житлових умов відноситься до компетенції житлових органів районних та міських державних адміністрацій, а не суду. Крім того, позивач звернулась до суду з позовом про визнання за неповнолітньою донькою права користування жилою площею в спірній квартирі, не з позовом про надання жилої площі.

Не спростовують правильність висновків суду 1-ї інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції залишено поза увагою положення ст.64 ЖК України, з огляду на наступне.

Статтею 64 ЖУ України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в період з 11.10.2012 року по 05.06.2014 року, її неповнолітня донька ОСОБА_4, фактично проживала та/або користувалася квартирою АДРЕСА_1. З наданих доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що в даний період у спірній квартирі був зареєстрований лише один ОСОБА_5, нарахування плати за комунальні платежі по спірній квартирі здійснювались лише на одну особу, на даний час у цій квартирі ніхто не зареєстрований.

Твердження апелянта про те, що суд 1-ї інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів наявних у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ї інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах і від імені неповнолітньої ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: