АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6870/15 Справа № 199/3070/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

20 серпня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої: судді Кочкової Н.О.,

Суддів: Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

При секретарі: Левцунову І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа Амур-Нижньодніпровський відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

24 квітня 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що його син ОСОБА_4 не проживає у АДРЕСА_3 з березня 2014 року без поважних причин, оскільки проживає в Болгарії і до м. Дніпропетровська повертатись не планує. Посилаючись на ст. 71,72 ЖК України просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.2)

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.40-41).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, посилається на те, що суд позбавив його можливості брати участь у судових засіданнях, проігнорував його право визнати позовні вимоги та не врахував, що видавши батькові довіреність на право зняття його з реєстраційного обліку він фактично визнав позовні вимоги (а.с.50).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_2, третій особі ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_4 (а.с.3) Із довідки КЖЕП № 31 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як співвласник квартири, згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири на власний розсуд, використовувати квартиру для власного проживання. Таке право відповідача згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні. Право відповідача на проживання в квартирі, як складова права власності, не пов'язується з безперервністю проживання в квартирі, співвласником якої він є, і він не втрачає право на проживання в квартирі незалежно від тривалості нездійснення ним такого права.

Вказані висновки відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, а посилання апелянта на те, що видавши батькові довіреність на право зняття його з реєстраційного обліку він фактично визнав позовні вимоги, - не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ч.2 ст. 40 ЦПК України одна і та сама особа не може бути одночасно представником іншої сторони, і крім того, відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову рішення про задоволення позову може бути ухвалено судом лише за наявності законних підстав, а згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Посилання апелянта на те, що суд позбавив його можливості брати участь у судових засіданнях, не повідомивши про дату судового засідання, не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки не спростовує вищезазначені висновки, і жодних доказів, які мають правове значення для справи, апелянтом не надано.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не застосовано ст. 71,72 ЖК України, на які позивач посилався у позовній заяві, - не заслуговує не увагу, оскільки сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_2, і ці норми права не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, апеляційний суд не вбачає підстав для виходу за межі апеляційної скарги, тому приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: