УХВАЛА

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, прокуратури Чернігівської області про відшкодування матеріальної шкоди та зобов'язання вчинити дії за касаційними скаргами ОСОБА_3 та першого заступника прокурора Чернігівської області на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 9 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 6 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Чернігівської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства і прокуратури.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що внаслідок незаконного перебування під слідством , тримання під вартою за період з 3 листопада 2001 року по 8 червня 2010 року їй було завдано матеріальну шкоду, яка виразилася у недоотриманому заробітку з урахуванням інфляційних збитків, штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, сум, сплачених у зв'язку із отриманням юридичної допомоги. З урахуванням викладеного позивач

просила суд стягнути з Державного бюджету України 116 110 грн. 43 коп. заробітку та компенсації на заробіток, які вона втратила внаслідок незаконних дій, 3 112 грн. 60 коп. штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, 58 500 грн., сплачених у зв'язку з наданням їй юридичної допомоги, а також повернути їй вилучені органами досудового розслідування сережки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 9 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 90 884 грн. 34 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 6 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 261 736 грн. 24 коп. заробітної плати за період з 3 листопада 2001 року по 8 червня 2010 року, 1 096 грн. 59 коп. грошових коштів, сплачених на виконання вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2003 року на користь потерпілого ОСОБА_4, 3 112 грн. 60 коп. витрат сплачених ОСОБА_3 у зв'язку з виконанням вироку суду, 18 500 грн. сплачених ОСОБА_3 у зв'язку з наданням їй юридичної допомоги, а всього 284 445 грн. 40 коп. Зобов'язано Державну казначейську службу України списати зазначені суми з відповідного рахунку, на якому обліковуються кошти Державного бюджету України. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині відмови їй в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Чернігівської області просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що у відповідності із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» на користь позивача підлягає стягненню сума заробітку, який ОСОБА_3 втратила внаслідок незаконних дій органів досудового слідства за період перебування під слідством та під час ув'язнення в сумі 71 287 грн. 75 коп.; стягуючи на користь позивача з Державного бюджету України 1 096 грн. 59 коп. місцевий суд виходив із того, що зазначена сума була стягнута з ОСОБА_3 на виконання вироку суду та підлягає поверненню позивачу в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; вирішуючи спір в частині стягнення витрат на правову допомогу місцевий суд виходив із того, що позивачем до суду надано документи, які підтверджують про сплату нею гонорару адвокату у розмірі 18 тис. грн., які і підлягають поверненню позивачу, у решті позову відмовив в цій частині за відсутності документів, які б свідчили про оплату гонорару адвокату, пов'язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки прибуткові касові ордери на суму 35 тис. грн. не є належними та допустимими доказами такої оплати; відмовляючи в позові про повернення позивачу сережок, вилучених у неї органами досудового розслідування, місцевий суд виходив із неможливості повернути зазначене майно, а позов про відшкодування вартості сережок позивачем у відповідності із ст. 11 ЦПК України до суду не пред'явлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що місцевий суд неправильно провів розрахунок компенсації відшкодування середньомісячного заробітку, що втрачений внаслідок незаконного перебування позивача під вартою, та визначив таке відшкодування у розмірі 261 736 грн. 24 коп.; повертаючи ОСОБА_3 кошти сплачені нею на виконання вироку в сумі 4209 грн. 19 коп. апеляційний суд виходив із того, що саме така сума була сплачена позивачем, відтак й підлягає поверненню останній у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; в частині вирішення позову про стягнення витрат на правову допомогу та поверненню ОСОБА_3 сережок, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та залишив рішення у цій частині без змін.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або

суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно із ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, - відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Судом установлено, що 11серпня 2001 року прокуратурою м. Чернігова було порушено кримінальну справу за фактом умисного вбивства ОСОБА_5, за ознаками злочину, передбаченого ст. 94 КК України (в редакції 1960 року).

3 листопада 2001 року за підозрою у скоєнні даного злочину в порядку ст. 115 КПК України ОСОБА_3 було затримано та пред'явлено їй обвинувачення у скоєнні злочину.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2001 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2003 року, ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) та їй призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2003 року та ухвалою Верховного Суду України від 15 березня 2005 року зазначений вище вирок залишено без змін.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2012 року визнано порушення Україною прав ОСОБА_3 на справедливий розгляд її справи судами всіх інстанцій про встановлення обґрунтованості висунутого проти неї кримінального обвинувачення та права на захист від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, гарантованого пунктом 1 та підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2013 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2003 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 11вересня 2003 року та ухвалу Верховного Суду України від 15 березня 2005 року скасовано, кримінальну справу направлено на нове розслідування.

30 грудня 2013 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 надійшла до прокуратури м. Чернігова та в цей же день відомості про умисне вбивство ОСОБА_5 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 94 КК України (в редакції 1960 року).

Постановою прокуратури м. Чернігова від 1 березня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3, внесеного 30 грудня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом умисного вбивства ОСОБА_5 за ст. 94 КК України та в частині пред'явленого обвинувачення за ч. 3 ст. 40 КК України (в редакції 1960 року) закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості в суді.

Установивши зазначені обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_3 матеріальної шкоди.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 11 його постанови «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд маж свої дії мотивувати та врахувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 272 315 грн. 38 коп. втраченого заробітку за період з 3 листопада 2001 року по 8 червня 2010 року (тобто протягом 102 місяців 26 днів), апеляційний суд правильно визначив розрахунок середнього заробітку на день взяття під варту позивача, проте коригуючи зазначений розрахунок середнього заробітку, суд помилково застосував всі коефіцієнти підвищеного розрахунку заробітної плати до визначеного середнього заробітку, у той час, як зазначені коефіцієнти вводились поетапно, у певні роки та місяці. Таким чином, стягуючи середній заробіток, суд повинен був визначити розрахунок середнього заробітку і застосовувати до нього коефіцієнти з того часу, з якого вони вводилися.

Так, у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України апеляційний суд не провів належного розрахунку коригування розміру втраченого заробітку ОСОБА_3 за період з 3 листопада 2001 року по 8 червня 2010 року, а відтак, визначене судом відшкодування у розмірі 261 736 грн. 24 коп., яке підлягає стягненню з Державного бюджету України, неможливо вважати обґрунтованим.

Крім того, ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовом, просила стягнути на свою користь понесені нею витрати на оплату правової допомоги в розмірі 58 тис. грн., з яких 35 тис. грн. сплачених за надання правової допомоги на досудовому слідстві, у першій та апеляційних інстанціях, та за складання касаційної скарги, а 23 500 грн. за представництво в Європейському суді.

Відповідно до п. 10 положення «Про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 4 березня 1996 року (далі - Положення) громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної скарги і наглядової скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядової інстанції.

Згідно з наданого адвокатом акта приймання-передачі послуг з правової допомоги гонорар склав 35 тис. грн. за надання правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом, ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог про стягнення понесених нею витрат на правову допомогу надала до суду прибуткові касові ордери на загальну суму 35 тис. грн. (а.с. 5,6).

Як визначено в абзаці 11 п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, касовий ордер - це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси.

Таким чином, прибуткові касові ордери є належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки містять інформацію стосовно предмета доказування, а саме понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Отже, апеляційний суд всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не застосував норми законодавства, які підлягали застосуванню та прийшов до передчасного висновку про неналежність доказів сплати витрат на правову допомогу.

Зазначене є порушенням права на справедливий судовий розгляд, передбачений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також неможливо погодитись з висновком суду про стягнення на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, сплачену нею за представництво її інтересів у Європейському суді з прав людини у розмірі 18 тис. грн. у той час як Положенням передбачено компенсацію витрат на правову допомогу за представництво інтересів особи у національних судах.

За таких обставин ухвалене апеляційним судом судове рішення в частині позову ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, прокуратури Чернігівської області про стягнення суми заробітку, який ОСОБА_3 втратила внаслідок незаконних дій органів досудового слідства за період перебування під слідством та під час ув'язнення, та стягнення витрат понесених позивачем на правову допомогу не може вважатися законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки позовні вимоги про стягнення коштів сплачених ОСОБА_3 на виконання вироку суду та повернення їй сережок вилучених органами досудового розслідування є взаємопов'язані, а тому рішення

апеляційного суду підлягає скасуванню у повному обсязі з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та першого заступника прокурора Чернігівської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 6 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
А.О. Лесько
С.Ф. Хопта
М.Є. Червинська