Справа № 206/206/2029/15-ц
Провадження № 4-с/206/23/15
У Х В А Л А

Іменем України

"08" травня 2015 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про арешт майна боржника,

в с т а н о в и в:

22 квітня 2015 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із скаргою на постанову державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 лютого 2015 року.

Свою скаргу скаржник мотивував тим, що в провадженні Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходився виконавчий лист про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів, виданий Самарським районним судом м. Дніпропетровська.

В рамках зазначеного виконавчого провадження № 16035585 державним виконавцем Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 винесено постанову від 18 лютого 2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. На підставі зазначеної постанови був накладений арешт на все майно, що належить йому та заборонив відчуження. Постанову він не отримував. У нього ніколи не було боргу по аліментам, що підтверджується довідкою державного виконавця. Тому накладення арешту на майно є неправомірним та грубе порушення вимог діючого законодавства.

На підставі викладеного просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 лютого 2015 року по виконавчому провадженню № 16035585 (а.с.1-3).

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги скарги, обґрунтувавши її з тих же підстав, що викладені у скарзі, просив суд її задовольнити, вказуючи на те, що заборгованості не має, навіть сплачував більше, арешт було накладено на автомобіль до 2020р., арешт накладали без мети стягнення. Листи від виконавчої служби не отримував.

Представник Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги. Зазначила, що її дії були правомірними.

28 квітня 2015 року від державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 надійшли письмові заперечення на скаргу, які обґрунтовує тим, що нею виконавче провадження № 16035585 за виконавчим листом № 2-1723 від 28.05.2003р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини щомісяця отримано у 2014 році. В ході виконання виконавчого провадження боржник неодноразово викликався до відділу, але він не з'являвся про причини не повідомляв. При перевірці його майнового стану стало відомо, що за ним зареєстровано права власності на автомобіль ЗАЗ 110217, н/з 26677АВ. Керуючись ст. 57 ЗУ "Про виконавче провадження" для забезпечення реального виконання рішення суду нею було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.02.2015р. Копії постанов були направлені сторонам 19.02.2015р. 05.03.2015 року до відділу з'явився ОСОБА_1 з метою ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та надав чеки про сплату аліментів з 2006 року. На підставі наданих чеків проведено перерахунок суми боргу, на момент закінчення виконавчого провадження заборгованість відсутня. 19.03.2015р. від ОСОБА_1 до відділу надійшла заява про зняття арешту. Виконавчий лист направлено за належністю для подальшого виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_1 офіційно працевлаштований в ТОВ "Технокор Пак" що територіально відноситься до Ленінського ВДВС ДМУЮ.

На підставі викладеного просить відмовити ОСОБА_1, оскільки дії держаного виконавця правомірні (а.с.12-13).

Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задовольнити скаргу частково з наступних підстав, встановлених у судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що у провадженні Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходився виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, виданий Самарським районним судом м. Дніпропетровська.

13.02.2006 року було відкрито виконавче провадження № 16035585 (а.с.4).

В рамках виконавчого провадження постановою від 18.02.2015 року державним виконавцем Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с.5).

Згідно витягу про реєстрацію в Державного реєстрі обтяжень рухомого майна № 46516963 від 06.03.2015р. Дніпропетровською філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, реєстраційний номер 15237057 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 лютого 2015 року державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 накладено заборону відчуження на все рухоме майно ОСОБА_1, код НОМЕР_1, вул. Бехтерева, 1/39, м. Дніпропетровськ, терміном дії до 06.03.2020р. (а.с.14).

19.03.2015р. ОСОБА_1 звернувся до Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зняти арешт з майна (а.с.15).

19.03.2015р. ОСОБА_1 Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції надали відповідь, що на разі відсутні підстави для зняття арешту. Виконавчий документ перебував на виконанні з 01.01.2013р. по 16.03.2015р. (а.с.15).

З розрахунку заборгованості державного виконавця Гаджиєвої Е.М. по аліментам від 13.03.2015р. № 12 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 01.04.2015р. заборгованості не має (а.с.23).

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України порушено їх права та обовязки.

В судовому засіданні встановлено, що арешт на все майно ОСОБА_1 був накладений 18.02.2015 року за виконавчим листом №2-1723.

Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно ч. 1 ст. 57 ч. Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ст. 82 ч. Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із дослідженими в судовому засіданні доказами, суд вважає скаргу скаржника обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до п.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів.

Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що державний виконавець Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не порушила діючі норми Закону, оскільки на час винесення постанови 18 лютого 2015 року їй не було відомо про відсутність заборгованості у ОСОБА_1, а вона здійснила заходи необхідні для своєчасного і в повному обсязі фактичного виконання рішення суду, тому суд вважає, що вимога заявника про визнання постанову неправомірною не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити скаргу в частині скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 лютого 2015 року.

Керуючись ст.ст. 52, 57, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 131, 212-215, 218, 383, 384, 385, 387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 лютого 2015 року, винесену державним виконацем Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 у виконавчому провадженні ВП №16035585, на підставі якої накладено заборону відчуження на все рухоме майно ОСОБА_1, код НОМЕР_1, вул. Бехтерева, 1/39, м.Дніпропетровськ, 49000, терміном дії 06.03.2020 року відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №46516963, виданого 06.03.2015 року Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Мінітерства юстиції України, реєстраційний номер 15237057.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.О. Сухоруков