Справа № 464/3664/15 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5289/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає рішення таким, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що обґрунтування суду про те, що відповідачі досягли згоди з усіх істотних умов договору фінансового лізингу №001311 від 25.03.2015 року немає жодного відношення до предмету та підстав даного позову і не повинні були досліджуватися судом та впливати на вирішення справи по суті, оскільки позивач не посилався у своїй позовній заяві на відсутність у договорі істотних умов, як підстави для визнання договору недійсним. Також, зазначає, що висновки суду про те, що відсутні підстави для визнання договору лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладенні договору лізингу отримання письмової згоди іншого з подружжя є незаконними та ґрунтуються на неправильному розумінні судом норм права. Крім цього, висновки суду про те, що позивач суду не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх слів щодо відсутності згоди позивача на укладення ОСОБА_4 договору фінансового лізингу є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні покази свідків, які підтверджують відсутність згоди позивача на укладення Відповідачем-1 договору фінансового лізингу і відповідно до ЦПК України такі свідчення являються належними та допустимими доказами у цивільній справі. Крім цього, факт відсутності згоди позивача на укладення договору підтвердив у судовому засіданні і ОСОБА_4 у своїх поясненнях, що, також, не було враховано судом. Також, зазначає, що жодна з сторін не долучала до матеріалів справи копії згоди позивача на укладення договору фінансового лізингу, оскільки такої згоди не існує.

У судове засідання представник відповідача ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінінас» не з'явився, причин неявки не повідомив, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представника суду представлено не було, та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, її представника та відповідача ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що оскаржуваний договір фінансового лізингу від 25.03.2015 та додатки до договору містять необхідні дані, а саме найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. При цьому відповідач ОСОБА_4 своїм підписом підтвердив свою згоду на умови які були викладені в договорі фінансового лізингу від 25.03.2015, зокрема щодо предмету лізингу, його вартості, порядку та розміру здійснення лізингових платежів, а також визнав, що автомобіль придбаває в інтересах сім'ї. А отже, при укладенні договору дотримано усі вимоги ст.ст. 202, 203 ЦК України. Також, суд вважав, що договір фінансового лізингу № 001311 укладений за правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Суд не погодився з твердженням позивача, що договір є недійсним, оскільки, положення ст. 65 СК України поширюються виключно на правовідносини щодо розпорядження майном, що є спільною власністю подружжя, а тому відсутні підстави для визнання договору лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримання письмової згоди іншого з подружжя. До того ж, за своєю природою, договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання предмету лізингу у володіння і користування і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для лізингоодержувача як сторони договору (ч. 1 ст.806 ЦК України). Більш того, при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. У випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається.

Колегія суддів вважає. що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги слід визнати безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось 25.03.2015 року між відповідачами був укладений Договір №001311 Фінансового лізингу (а.с. 5-21).

Позивач посилаючись на те, що такий укладений без її згоди, як дружини сторони договору ОСОБА_4 (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 24.10.1981 року а.с. 4), що повинна була бути наданою у письмовій формі згідно ст. 65 СК України, - у своїй позовній заяві просила визнати такий договір недійсним.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається із вказаної норми закону письмова форма згоди одного з подружжя на укладення іншим договорів є необхідною у випадку укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна.

Із змісту ст.ст. 806-809 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» вбачається, що договір фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації.

Що стосується посилання у нормі щодо згоди на укладення договорів, що стосуються цінного майна, то слід вважати, що у вказаній нормі йдеться про цінне майно подружжя з приводу якого укладається договір. У даному ж випадку договір не стосується цінного майна подружжя так як чоловіком позивача повинні були бути сплачені кошти за користування автомобілем, який надає відповідач ТзОВ.

Зважаючи на вказане, письмової згоди дружини ОСОБА_4 на укладення спірного договору фінансового лізингу не потребувалось.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 при укладенні договору засвідчив про те, що договір фінансового лізингу укладений ним в інтересах сім'ї та товар який буде придбаний на підставі цього договору буде використовуватись на потреби сім'ї. Також, ОСОБА_4 заявив, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору (п.п. 17.2, 17.3 Договору а.с. 18).

Крім цього, навіть у випадку укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя, вказане може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Про вказане йдеться у Постанові Верховного Суду України від 7.10.2015 року №1622цс15, яка є обов'язковою до застосування, згідно ст. 360-7 ЦПК України.

Зважаючи на вказане судом першої вірно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Доводи ж апеляційної скарги, які вірних висновків суду першої інстанції не спростовують слід визнати безпідставними, а саму скаргу - відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник