Справа № 367/5938/14 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/593/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 18 22.01.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Антоненко В.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 29 листопада 2012 року він позичив відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 74000 гривень строком на три роки до 29 листопада 2015 року, про що відповідачка склала письмову розписку. Посилався, що відповідачка мала повертати позику щомісячними платежами в сумі 2056 грн., а у випадку несплати боргу протягом двох місяців підряд зобов'язалася повернути протягом наступного місяця всю суму позики. Згідно розписки відповідач ОСОБА_4 зобов'язався відповідати перед ним за виконання дружиною зобов'язання.

Вказував, що починаючи із 11 січня 2014 року ОСОБА_2 припинила повертати кошти, а тому має повернути позику у повному розмірі 74000 грн. з урахуванням 3 % річних та інфляції. Посилався, що діями відповідачки йому завдано моральної шкоди, яку оцінив у 10000 грн. У зв'язку з наведеним просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь борг за договором позики в розмірі 84306,95 грн., з яких сума позики - 74000 грн., 3 % річних - 1417,15 грн., інфляційні збитки - 8889,80 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Ухвалено стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики в розмірі 53445,73 грн., з яких залишок позики - 46549 грн., 3 % річних - 887,62 грн., інфляційні втрати - 6009,11 грн. та судові витрати.

В решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд дав невірну оцінку умовам розписки, згідно якої позичальниця у випадку несплати коштів протягом двох місяців зобов'язалася повернути позику в повному розмірі 74000 грн., без урахування вже сплачених нею коштів. Суд не врахував, що чоловік позивачки несе солідарну з нею відповідальність за повернення позики. Крім того, суд помилково відмовив у стягненні моральної шкоди.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 29 листопада 2012 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 позичив відповідачці грошові кошти в сумі 74000 грн. строком на три роки до 29 листопада 2015 року. Договір позики укладений в письмовій формі шляхом складання позичальницею ОСОБА_2 розписки, в якій вказані як сума позики, так і строк позики та порядок її повернення. Зокрема позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалася повертати позику щомісячними платежами в розмірі 2056 грн. до 10 числа кожного місяця, а у випадку несплати коштів протягом двох місяців підряд, зобов'язалася повернути загальну суму позики у строк протягом місяця з моменту прострочення.

Згідно розписки чоловік позичальниці відповідач ОСОБА_4 поручився відповідати перед позивачем за повернення позики, що відображено в тексті розписки та підтверджено його підписом.

Також судом встановлено, що із січня 2014 року відповідачка перестала повертати позику шляхом сплати щомісячних платежів. Загальний розмір коштів, сплачених ОСОБА_2 на повернення позики, становить 27451 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046,1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів протягом двох місяців підряд, відповідачка ОСОБА_2 порушила права позивача, передбачені ст.1046, 1049, 1050 ЦК України, які підлягають до захисту, а тому на користь останнього необхідно достроково стягнути борг за договором позики.

При цьому суд виходив з того, що стягненню підлягає залишок позики з урахування вже сплачених нею коштів в розмірі 46549 грн. з урахуванням 3 % річних і інфляційних втрат, а підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду в частині відмови у стягненні боргу за договором позики солідарно із обох відповідачів. Відмовляючи в позові в цій частині суд послався на те, що кошти отримувала ОСОБА_2 і згідно ст.1046 ЦК України саме вона має їх повернути, а зазначення в розписці, що ОСОБА_4 несе солідарну з позичальницею відповідальність за порушення умов повернення позики безпідставні та суперечать закону.

Однак, такі висновки суду не грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою.

Згідно приписів ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники,

З матеріалів справи вбачається, що боргова розписка про позику 74000 грн. складена відповідачкою ОСОБА_2 і підписана в тому числі позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_4, який обумовив у розписці, що він несе солідарну відповідальність за порушення умов щодо строків повернення позики у сумі 74000 грн. по даній розписці.

Отже, відповідач ОСОБА_4 в цьому зобов'язанні виступає як поручитель своєї дружини позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Таким чином вимоги закону щодо письмової форми договору поруки дотримані як і дотримані вимоги щодо його змісту, бо із розписки чітко вбачається волевиявлення ОСОБА_3 відповідати за зобов'язаннями дружини.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні боргу за договором позики солідарно із обох відповідачів не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення боргу за договором позики в розмірі 53445,73 грн. солідарно із обох відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення із відповідачів суми позики в повному розмірі 74000 грн., без урахування вже сплачених позичальником коштів, суперечать матеріалам справи, зокрема розписці, з якої вбачається, що позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалася повертати позику щомісячними платежами, а у випадку несплати коштів протягом двох місяців підряд, повернути загальну суму позики у строк протягом місяця з моменту прострочення. Отже зі змісту розписки вбачається, що позичальниця зобов'язалася повернути частину позики, що залишилася і строк повернення якої ще не настав. Посилання на обов'язок повернути ще раз 74000 грн. у розписці відсутні.

Крім того такі доводи скарги суперечать приписам ст.ст.1046,1050 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а останній

зобов'язується повернути таку ж суму, а в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Тобто закон передбачає повернення частини позики, що залишилася, а не повторно всієї позики.

Посилання апелянта на незаконність судового рішення в частині відмови у відшкодування моральної шкоди не грунтуються на законі.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини за договором позики, умови якого порушені позичальницею ОСОБА_2

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом даної норми відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання можливе лише коли такий правовий наслідок встановлений договором або законом.

Стаття 1050 ЦК України, яка встановлює відповідальність позичальника за порушення договору позики, не передбачає відшкодування моральної шкоди. Не передбачає такого і укладений між сторонами договір позики.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди .

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2014 року в частині стягнення позики скасувати і ухвалити нове.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 53445 гривень 73 коп., з яких залишок позики - 46549 гривень, 3 % річних - 887 гривень 62 коп., інфляційні втрати - 6009 гривень 11 коп.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 265 гривень з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: