22-ц/775/146/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Копилова Л.В.
Категорія 55 Доповідач Зайцева С.А. Р І Ш Е Н Н Я
„22" січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі
головуючого судді: Зайцевої С.А.
суддів: Мироненко І.П., Супрун М.Ю.
при секретарі: Одінцові Е.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И Л А:
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 04 грудня 2014 року вказаний позов ОСОБА_1 задоволено частково : стягнуто з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» ( далі: ПАТ "ММК ім. Ілліча") на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000 грн.; - 100 грн. на відшкодування моральної шкоди,в іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити ,задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, посилалася на те, що суд безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,суму моральної шкоди та не стягнув витрати на правову допомогу .

Представник відповідача Новгородська В.В., що діє на підставі довіреності , в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з'явилися, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи , шляхом отримання 15 січня 2015 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 4 за № 964 (а.с.52-53). Згідно заяви представника ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити та справу розглянути за їхньою відсутністю (а.с.54).

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 07.08.2000 року по 20.10.2008 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча" (а.с. 6 ).

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково і на його користь з відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто заборговану суму індексації з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року, що становить 1033,39 грн.; моральну шкоду у розмірі 150 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 250 грн. (а.7-8 ).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, а саме не виплатив належні йому при звільненні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому розмір зазначеного середнього заробітку суд визначив з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи.

У зв'язку з порушенням відповідачем трудових прав позивача, суд, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань ОСОБА_1 , стягнув на його користь моральну шкоду.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають обставинам справи.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Встановивши, що позивачу не були виплачені усі належні йому при звільненні суми, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку.

При цьому суд першої інстанції, правильно обчисливши розмір середнього заробітку у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 і дійшовши висновку про наявність спору між сторонами про розмір сум, належних до виплати при звільненні, стягнув на користь позивача середній заробіток в сумі 1000 грн. з урахуванням спірної суми, на яку ОСОБА_1 мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, що відповідає вищезазначеним роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України.

У відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що факт порушення законних прав позивача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на його користь моральну шкоду в сумі 100 грн. При цьому визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості.

Висновки суду першої інстанції у вказаних частинах є правильними,ґрунтуються на зібраних у справах доказах та відповідають нормам матеріального права,тому в цій частині апеляційну скаргу представника позивача слід відхилити,а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін .

Суд першої інстанції у вказаній частині всебічно і повно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу на користь позивача, та вважає необхідним рішення суду першої інстанції у вказаній частині скасувати виходячи з наступного.

Відповідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних з розглядом справи. До витрат ,пов*язаних з розглядом справи ,належать витрати на правову допомогу.

Відмова суду вмотивована тим, що адвокат ОСОБА_4 , з яким позивачем було укладено договір про надання юридичної допомоги не приймав участі в судовому засіданні, а надавав таку допомогу поза судовим процесом, що в такому випадку не має бути компенсовано за рахунок відповідача.

Однак,такі висновки наведені без урахування вимог цивільного процесуального закону і положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

На підставі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу в цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження понесених витрат в розмірі 1000 грн. позивачем надані договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_4 (а.с. 11), квитанція про оплату послуг (а.с.10), згідно з якою адвокатом надано позивачеві юридичну консультацію, складено позовну заяву і запит, розрахунок заборгованості, виконання чого підтверджено наявними у справі матеріалами (а.с.12).

Отже, такі витрати, в даному випадку часткового задоволення позову на користь ОСОБА_1 , мають компенсуватись позивачеві за рахунок відповідача, але в частковому розмірі з дотриманням вимог ст. 88 ЦПК України - в розмірі 100 грн.,що не перевищує розміру, визначеного у ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Враховуючи наведене, рішення суду в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в даній частині із частковим задоволенням вимог по цій позиції відповідно до наведеного мотивування. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307,309,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково .

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2014 року в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу скасувати і в цій частині вимоги задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 100 (сто) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Судді: