У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання за договором кредиту від 15 грудня 2005 року щодо його повного та своєчасного погашення, унаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість, розмір якої станом на 30 листопада 2014 року складає

43 151 грн 88 коп., з урахуванням стягнутої на підставі судового рішення заборгованості у розмірі 25 251 грн 01 коп., з відповідача підлягає стягненню на користь банку 17 900 грн 90 коп.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 13 березня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 квітня

2015 року рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 13 березня 2015 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 900 грн 90 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року скасувати й залишити в силі рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 13 березня 2015 року, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у позові ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не виконано ухвалу суду від 13 лютого

2015 року про витребування доказів, а саме - не надано оригінал заяви відповідача від 15 грудня 2005 року про відкриття карткового рахунку, а копія даної заяви не може бути належним доказом наявності кредитних зобов'язань, а тому судом взято до уваги заперечення відповідача щодо відсутності у нього будь-яких кредитних зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк», в тому числі за карткою № 129884.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з підстав їх протиріччя й невідповідності матеріалам справи.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843683/ed_2014_03_29/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Із матеріалів справи, зокрема із фотокопії заяви ОСОБА_3 від

15 грудня 2005 року (а.с. 10), доданої банком до позовної заяви, вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 000 грн., з базовою процентною ставкою 3% за місяць із розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом, з мінімальним щомісячним платежем у розмірі 7% заборгованості.

Строк дії картки у вказаній заяві визначено до листопада 2008 року, а також визначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає з терміном дії картки.

Із вказаної вище копії картки вбачається, що особа боржника раніше ідентифікована за карткою № НОМЕР_1.

Укладений між сторонами договір кредиту складається із вказаної вище заяви відповідача, Умов та правил надання банківських послуг, а також Правил користування платіжною карткою.

Згідно з п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 15) договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк.

Відповідно до п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою

(а.с. 15, зворот) строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття карткового рахунку.

Згідно з наданим позивачем розрахунком за ОСОБА_3 станом на 30 листопада 2014 року рахується заборгованість у розмірі 43 151 грн 88 коп.,

з яких 8 664 грн 35 коп. - заборгованість за кредитом, 33 158 грн 95 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина» та 828 грн 61 коп. - штраф (процентна складова).

Разом з тим, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦПК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обов'язковим для пред'явлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом в судовому порядку, є оригінал заяви на видачу готівки.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав про відсутність у нього будь-яких зобов'язань перед банком, оскільки він не отримував кредит і взагалі не має кредитної картки, лише користувався карткою банку при отриманні заробітної плати до грудня 2008 року, коли був звільнений із органів МВС України. Копія такої картки долучена відповідачем до клопотання про витребування доказів від 2 лютого 2015 року (а.с 36).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1951/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 131 ЦПК сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч. 1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 13 лютого 2015 року зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати суду оригінал заяви ОСОБА_3 від 15 грудня

2005 року про відкриття карткового рахунку.

Проте ухвала суду від 13 лютого 2015 року виконана не була, оригінал вказаної заяви суду першої інстанції не надавався.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги не звернув, беручи за основу прийнятого рішення досліджений у судовому засіданні оригінал заяви ОСОБА_3 від 15 грудня 2005 року, належну фотокопію якого долучено до матеріалів справи в апеляційному суді (а.с. 106), апеляційний суд у своєму рішенні не зазначив поважних причин, які зумовили неподання вказаного доказу до суду першої інстанції та можливість прийняття такого доказу апеляційним судом.

Не взяв апеляційний суд до уваги і заперечень відповідача щодо отримання кредитної картки, про яку йдеться у позовні заяві, а наявність у нього лише зарплатної картки, не перевірив належним чином наявність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги повернення суми кредиту; не перевірив апеляційний суд також і розрахунку заборгованості за кредитним договором, обґрунтованість загальної суми боргу та його складових, ураховуючи, зокрема те, що заявою від 15 грудня 2005 року ОСОБА_3 було визначено кредитний ліміт у сумі 2 000 грн, а в розрахунку, наданому банком станом на 30 листопада 2014 року заборгованість за кредитом визначена у сумі 8 664 грн 35 коп.

Суд першої інстанції, як і апеляційний суд, не визначився із правовідносинами, які склалися між сторонами, ураховуючи те, що

ОСОБА_3 заперечував факт отримання ним кредитної картки та користування кредитними коштами, а посилався на те, що він користувався лише зарплатною карткою.

Крім того, суди, з урахуванням заперечень ОСОБА_3, не з'ясували питання щодо ознайомлення його з Умовами та правилами надання

банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою, не встановили, чи саме в такій редакції Умови та Правила діяли на момент написання заяви від 15 грудня 2005 року, оскільки в матеріалах справи міститься копія вказаних вище Умов та Правил, підписаних лише головою правління закритого акціонерного товариства «ПриватБанк», тоді як така копія не може бути належними та допустимим доказом, так як вона не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки позичальником вона не підписана.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 року у справі за № 6-698цс15.

Зазначаючи у своєму рішенні про те, що заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 серпня 2012 року з відповідача ОСОБА_3 стягнуто на користь позивача частину заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 251 грн 01 коп., апеляційний суд не врахував того, що вказане рішення суду було скасовано за заявою відповідача, а під час нового розгляду справи ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 5 грудня 2012 року позов залишено без розгляду.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що суди як першої так і апеляційної інстанцій не виконали своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 214, 303, 304, 316 ЦПК України, зокрема не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають із кредитного договору, не визначилися із тим, які правовідносини склалися між сторонами, та дійшли передчасних висновків.

Допущені судами порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно з вимогами

ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленим у справі судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 13 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від

30 квітня 2015 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення

заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова