АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5153/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2505/К/15 суддя: Ваврушак Н.М.
Категорія - 53 (І) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.,

суддів Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

при секретарі - Горбачевській І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строку її виплати, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» (далі ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строку її виплати, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на різних посадах з 25.04.1994 року по 31.03.2010 року. У 2012 році позивач дізнався, що відповідач порушував законодавство України в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток. Відповідач донарахував та виплатив йому у травні 2012 року 667,76 гривень з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходу фізичних осіб в порядку недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період роботи позивача на підприємстві.

Уточнивши позовні вимоги в останній редакції від 22 липня 2015 року та посилаючись на те, що при звільненні із підприємства відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати за час відпусток у звязку із порушенням строку її виплати у розмірі 624,94 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 142 248,96 грн. Крім того, винними діями відповідача у звязку із порушенням законодавства про оплату праці - несвоєчасною невиплатою заробітної плати за минулі роки - позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у 5 000,00 грн. Також ОСОБА_2 просив суд стягнути з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на його користь 4 872,00 грн. в якості відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 Зокрема, на думку представника позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з його вимогами. Відповідно до рішення Конституційного ОСОБА_4 України від 15.10.2013 року у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушення строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, відповідач повністю не розрахувався з позивачем, зокрема в частині виплати компенсації втрати частини заробітної плати, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

ОСОБА_4 встановлено, що та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 в період з 25.04.1995 року по 31.03.2010 року працював на різних посадах на ПАТ ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4». (том 1, а.с.6-10)

Протягом роботи на підприємстві позивач неодноразово знаходився у відпустці.

У заявлений позивачем спірний період, починаючи з 1995 по 2010 роки Наказами по підприємству №191 від 28.021995 р., № 462 від 28.06.1996р., № 522 від 24.07.1997р.,№ 312 від 25.04.2000 р., № 1252 від 19.12.2001р., № 637від29.07.2003р., № 717 від 20.08.2003р., № 391 від 21.04.2004р., № 952 від 15.09.2004р., № 83 від 24.01.2005р., №331 від 21.03.2005р., № 92 від 31.01.2006р., № 367 від 05.04.2006р., № 1117 від 02.10.2006р., № 23 від 05.01.2007р., №624 від 08.05.2007р., № 1432 від 10.10.2007р.,№ 103 від 22.01.2008р.,№ 614 від 18.04.2008р, №1269 від 30.07.2008 року, №1705 від 13.10.2008 року неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства (том 1, а.с.33)

Позивачу у спірному періоді відповідачем неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час його відпусток, а саме без корегування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати ОСОБА_2 за весь період роботи на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» заробітної плати за час відпусток.

Спільною постановою Генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року та наказом №295 від 16.02.2012 року, відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71. (том 2, а.с.36-37)

Відповідно до заяви позивача (том 2, а.с.26), підприємством йому було нараховано заробітну плату за час щорічних відпусток за період з 1995 року по 2010 рік та 10.05.2012 року виплачено 667,76 грн. (том 2, а.с.27).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строку її виплати, суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням їх виплати», оскільки законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено тримісячний строк на звернення до суду з даними вимогами, що за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Таким чином, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати», оскільки за правилами, визначеними ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід до уваги не береться).

Отже, суд першої інстанції встановивши дійсні обставини справи та визначившись з характером правовідносин, які склались між сторонами, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати».

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до рішення Конституційного ОСОБА_4 України від 15.10.2013 року у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушення строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з їх безпідставністю, а не через пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами.

Перевіряючи правильністю рішення суду щодо позовних вимог про середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ст.ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За приписами ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні буди заявлені в межах тримісячного строку, визначеного ст.233 КЗпП України для вирішення таких спорів.

Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п.25 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_4 України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст.117,237-1 цього Кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування завданої у звязку з цим моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати, а також відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» 10 травня 2012 року виплатило ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 667,76 грн.(том 2, а.с.27) та спір щодо розміру суми заробітної плати, належної до виплати, між сторонами відсутній.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що з позивачем, який звільнився із займаної посади 31 березня 2010 року, остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати було здійснено лише 10 травня 2012 року, тобто більш ніж через два роки після звільнення, що є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України та стягнення моральної шкоди.

Однак, з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу 30 квітня 2014 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (том 1, а.с.1), тобто більше ніж через 1 рік і 11 місяців з дня отримання заробітної плати, яку належало виплати відповідачем після звільнення позивача, що свідчить про пропущення позивачем тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України.

Представник відповідача ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» до ухвалення рішення по справі подавав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (том 1, а.с.192-195).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди, у звязку з пропуском ним строку позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами, про застосування якого заявлено іншою стороною у спорі.

Посилання представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на те, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем, зокрема в частині виплати компенсації втрати частини заробітної плати, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відхиляються колегією суддів, оскільки судом встановлено, що правові підстави для виплати позивачу компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегіясуддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого ОСОБА_4 України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: