Справа №487/6727/15-ц 21.12.2015 21.12.2015
Провадження №22-ц/784/3074/15
Категорія 5 Єдиний унікальний номер 487/6727/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/3074/15
Головуючий у І інстанції Біцюк А.В.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.,

Суддів: Маляренко І.Б., Темнікової В.І.

Із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.

За участю представника прокуратури ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2015 року у справі за позовом прокурора м. Миколаєва, поданого в інтересах держави, до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року прокурор м. Миколаєва звернувся до суду з позовом в інтересах держави до відповідачів, посилаючись на те, що пунктами 22, 22.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 29 в м. Миколаєві На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140169. Передана у власність ОСОБА_3 земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення, тому не може передаватись у власність громадян. Крім того згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003 року, спірна земельна ділянка належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу, тобто будівництво житлових будинків в межах вказаної території заборонено. Також посилався на те, що спірна земельна ділянка входить в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману: відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 133,6 м, 94,4 м, 108,7 м., тобто рішення Миколаївської міської ради суперечить вимогам норм земельного та водного законодавства. Просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду з позовом поважними, оскільки про вказане порушення йому стало відомо у квітні 2015 року, та поновити його, визнати незаконними та скасувати пункти 22, 22.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 29 в м. Миколаєві. Визнати недійсним державний акт серії ЯИ № 140169 від 01.12.2009 року про право власності ОСОБА_3 на цю ж земельну ділянку. Зобовязати ОСОБА_3 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 1000 кв.м. нормативною грошовою оцінкою 390600 грн. по пров. Польотному, 29 у м. Миколаєві з кадастровим номером :12:004:0030 (а.с. 1-8).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано причини пропуску строку для звернення до суду з позовом поважними та поновлено строк позовної давності. Визнано незаконними та скасовані пункти 22, 22.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Прольотному, 29.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 ОСОБА_4 акт серії ЯИ № 140169 від 01.12.2009 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04.

Зобовязано ОСОБА_3 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 1000 кв.м. за адресою м. Миколаїв, пров. Польотний, 29, з кадастровим номером :12:004:0030 та розподілено судові витрати (а.с. 67-73).

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням всіх обставин справи, які мають суттєве значення для прийняття рішення. Просить рішення суду скасувати в задоволенні позову відмовити (а.с.79-84).

В судове засідання апеляційного суду відповідачі не з'явились. Про розгляд справи належно повідомлені.

Представник прокуратури просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції частково скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 29 в м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140169.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що спірна земельна ділянка розташована на березі Бузького лиману, в межах встановленої ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України двокілометрової прибережної захисної смуги. Проект землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги відсутній. За таких обставин оскаржуване рішення міської ради є незаконним і підлягає скасуванню з відповідними похідними від нього правовими наслідками, тобто визнання недійсним державного акту на право власності на землю та поверненню земельної ділянки. Крім того, суд прийшов до висновку про поновлення прокурору строку позовної давності, оскільки прокурору про порушення норм земельного та водного законодавства стало відомо в березні 2013 року після проведення перевірки.

З висновком суду щодо того, що прокурору слід поновити строк позовної давності, оскілки порушення прокурором були виявлені в березні 2013 року після перевірки матеріалів щодо порушення Миколаївської міської радою земельного законодавства погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду з вимогою в межах строку позовної давності.

Перебіг позовної давності обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14).

Зі справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави. Присутність прокурора на сесії Миколаївської міської ради під час прийняття спірного рішення на перебіг позовної давності у даній справі не впливає, оскільки з прийнятого вказаною радою рішення не можна певно судити про наявність порушення законодавства, яке можна було встановити лише при системній і детальній перевірці, що прокуратурою і було здійснено у 2013 році. Тобто про порушення прав і інтересів держави прокурору стало відомо у 2013 році, а до суду з позовом про захист порушеного права держави він звернувся у 2015 році, то за таких обставин строк давності, передбачений ст. 257 ЦК України прокурором не порушений, підстави для його поновлення відсутні.

З огляду на вищенаведене, положень п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині поновлення строку позовної давності слід скасувати.

В іншій частині рішення суду відповідає обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, рішенням Миколаївської міської ради N 36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 29 в м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140169. .

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації..

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Відповідно до ст. 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватись лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, ст. 85 ВК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року N 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом наведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

В справі відсутні дані щодо проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірної ділянки.

Крім того в справі відсутні дані про укладення та реєстрацію у встановленому законом порядку договору оренди земельної ділянки площею 39542 кв.м для обслуговування придбаного майна по вул. Леванівців, 25 в м. Миколаєві між Миколаївської міської радою та ТОВ «Миколаївбудпроект», якому зазначена земельна ділянка надана в оренду строком на 10 років відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 року № 35/51 та за рахунок якої надана спірна земельна ділянка.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

З огляду на викладене, встановивши, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 133,6 м від урізу води Бузького лиману, суд першої інстанцій правильно виходив із того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність відповідача ОСОБА_3 для індивідуального будівництва.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо того, що судом невірно застосовані норми матеріального права ч.3 ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України, а також п. 10 Порядку № 486 від 08.05.1996 року не заслуговують на увагу.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22.04.2015 року № 6-52цс15).

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.07.2015 року № 6-184 цс 15).

Зазначені постанови згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання в скарзі на те, що отримавши погоджений проект, Миколаївська міська рада відповідно до ч.9 ст. 118 ЗК України зобовязана була прийняти рішення про затвердження проекту та передати спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_3, є хибним, бо по-перше, на час ухвалення спірного рішення Миколаївською міською радою ст. 118 ЗК мала іншу редакцію, яка передбачала можливість відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду, а по-друге, як вже зазначено вище, державна експертиза проекту землеустрою не була проведена, тому Миколаївська міська рада не мала права приймати рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідачу, а прийнявши його вона порушила норми земельного законодавства.

Доводи скарги щодо того, що позов з приводу порушення права власності на земельну ділянку комунальної власності міг бути заявлений Миколаївською міською радою, а не прокурором ,не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 1 ЗК земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За змістом ст.ст. 80, 83 ЗК України суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Діючи від імені територіальної громади міста Миколаєва, Миколаївська міська рада, приймаючи рішення щодо передачі спірної земельної ділянки у власність відповідача, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі.

Статтею 36 1 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Враховуючи наведене, позов заявлено належною особою.

Висновок колегії суддів апеляційного суду щодо дотримання прокурором строків позовної давності викладено вище за змістом.

Відповідно до Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика цього суду в Україні є джерелом права (стаття 17).

Відповідно до ч.2 ст. 18 вказаного закону для цілей посилання на Рішення та ухвали Суду та на ухвали Комісії суди використовують переклади текстів рішень Суду та ухвал Комісії (далі - переклад), надруковані у виданні, передбаченому в статті 6 цього Закону.

Посилаючись в апеляційній скарзі на п.570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» та на п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», апелянт не зазначив офіційного джерела та опублікування вказаних рішень, та не навів даних про те, що спір, який розглядається, є аналогічний спору, за яким ухвалено рішення ЕСПЛ.

Враховуючи вищевикладене, положення ст. 308 ЦПК Українив іншій частині рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2015 року скасувати в частині поновлення строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді