Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Оніпко О.В., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Звернуто стягнення на предмет застави за договором позики на умовах оплатного користування, укладеним 25 квітня 2011 року в м. Рівне між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а саме об"єкт нерухомості: нежитлове приміщення (будівлю кафе) загальною площею 281,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій знаходиться вказане приміщення, шляхом визнання права власності на вказані об"єкти за ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3542,91 грн..

23 вересня 2015 року Рівненським міським судом ухвалено додаткове рішення відповідно до якого резолютивну частину рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2015 року, а саме другий абзац, викладено у такій редакції - "Звернути стягнення на предмет застави за договором позики на умовах оплатного користування, укладеним 25 квітня 2011 року в м. Рівне між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а саме об"єкт нерухомості: нежитлове приміщення (будівлю кафе) загальною площею 281,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій знаходиться вказане приміщення кадастровий :01:026:0008 та ______________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2099/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Сидорук Є.Ію

Доповідач : Демянчук С.В.

площу 0,0210 га у межах згідно з планом земельної ділянки, що розташована: м. Рівне, пр.-т. Миру, 11А, шляхом визнання права власності на вказані об'єкти за ОСОБА_2.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 вересня 2015 року скасовано заходи забезпечення позову шляхом зняття арешту (аборони на відчуження) з нежитлового приміщення, площею 281,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій знаходится вказане приміщення з прилеглою територією.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, винесеним без з'ясування усіх обставин справи та таким що порушує норми матеріального й процесуального права.

Вказує, що предметом розгляду є звернення стягнення на предмет застави за договором позики на умовах оплатного користування. Однак, суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не врахував того, що вищезгаданий договір позики підлягає нотаріальному посвідченню (оскільки містить пункт щодо предмета застави), у зв'язку з чим правочин в частині стягнення майна на предмет застави є нікчемним.

Зазначає, що є рішення суду, яке набрало законної сили, про відмову ОСОБА_2 в задоволені позову про стягнення боргу за договором позики на який посилається позивач.

Звертає увагу суду на те, що протягом усього періоду судових засідань позивач стверджував, що оригінал спірного договору позики втрачено. А для проведення почеркознавчої експертизи необхідно надати оригінал договору позики.

Крім того вказує, що суд першої інстанції протиправно виніс оскаржуване рішення без проведення експертизи й не залучив до матеріалів справи оригінал наданого позивачем договору позики.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції від 15 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Подав заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з хворобою. Визнавши клопотання про відкладення справи необґрунтованим /не долучено будь-яких доказів хвороби/, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для розгляду справи в відсутність позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив зі встановлених обставин того, що 25 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики на умовах оплатного користування.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору предметом позики є грошові кошти в сумі 1 470 000 грн., які у відповідності до п. 4.2 договору передані ним особисто відповідачу у день його укладення. Пунктами 3.1, 3.2 договору визначено, що позика надається строком на 2 місяці та підлягає поверненню до 25 червня 2011 року.

Суд, покликаючись, що відповідач позику не повернув, відсотки за користування нею не сплатив, тому у зв'язку з порушенням за договором позики відповідач має заборгованість З 542 700 грн..

У відповідності до п. 1.3 предметом застави даної позики є об'єкт нерухомості: нежитлове приміщення (будівля кафе) загальною площею 281,2 кв. м., що знаходиться за адресою м. Рівне, пр-кт Миру, 11а та земельна ділянка на якій знаходиться дане приміщення з прилеглою територією.

Звертаючи стягнення на вказане спірне майно, суд дійшов висновку, що згідно п 5.3 договору позики при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаний предмет застави переходить у власність позикодавця.

Висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи та вимогам закону, тому рішення підлягає до скасування.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2, з посиланням на невиконання зобов'язань по поверненню боргу за договором позики, заявлено вимогу про звернення стягнення на майно, що є предметом договору застави та визнання за ним право власності на вказане майно.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про заставу", заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Застава це спосіб забезпечення зобов'язань. Вона виникає внаслідок укладення договору чи на підставі закону.

Договір про заставу укладається між кредитором (заставодержателем), з одного боку, та боржником чи його майновим поручителем (заставодавцем), з іншого. На підставі цього договору, за умови невиконання боржником своїх зобов'язань, заставодержатель для задоволення своїх вимог може звернути стягнення в порядку, встановленому законом чи договором, на заставлене майно чи майнові права.

Згідно ст. 13 Закону України "Про заставу" Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про заставу" недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Також, ст. 577 ЦК України передбачено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, спірний договір нотаріально не посвідчувався, а укладений в простій письмовій формі.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Враховуючи вказані обставини, а також те що сторони не дотримались вимог ст. 577 ЦК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами укладено договір застави, який діє з моменту його підписання.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У той же час передбачена ч. 3 ст. 61 ЦПК України приюдиційність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними та об'єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти та правовідносини.

А відтак факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи.

При розгляді даної справи апеляційним судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 23 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24 червня 2015 року встановлено, що рішенням Рівненської міського суду від 21 червня 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та розписки від 25 квітня 2011 року про отримання ОСОБА_1 позики від ОСОБА_2 у сумі 1470000 грн. на підставі висновків судово-почеркознавчих експертиз, що містяться в матеріалах кримінальної справи № 1/269-121 від 17 липня 2012 року підписи у договорі позики та розписці виконані не ОСОБА_1. Рішення набрало законної сили і в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначені встановлені обставини не підлягають доказуванню.

За обставин визнання рішенням суду недійсним договору позики та розписки не тягне за собою виникнення зобов'язальних обтяжень для відповідача, що у відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і це, на думку колегії суддів, є обов'язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : О.В. Оніпко

А.М. Шеремет