Справа № 344/5061/15-ц
Провадження № 2/344/2682/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитного договору, відшкодування шкоди, -

УХВАЛИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитного договору, відшкодування шкоди. В позові вказано, що 15/05/2012 р. позивач та відповідач уклали договір, відповідно до якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 13178 гривень. Позивачка вказує, що щойно дізналась про своє ошукання відповідачем, оскільки вона є пенсіонером, а її дохід становить 1076,75 гривень, тому вона не може сплачувати проценти, пеню та інфляційні нарахування, що спричинено знеціненням грошових коштів та зубожінням населення, росту рівня комунальних цін, збільшення вартості споживчого кошика. Крім цього позивачка вказує, що при укладенні спірного договору порушено її права, оскільки договір не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та у зв`язку із не наданням інформації про орієнтовну вартість позики, яка також не вказана у графіку платежів.

Судом встановлено наступні обставини.

15/05/2012 р. позивачка та відповідач уклали договір №В90.009.74148, відповідно до умов якого позивачці надано позику в сумі 13178 гривень на 24 місяці, а позивачка зобов`язалась повернути позику в строк та на умовах, передбачених в договорі. Умови повернення позики, сторони погодили в розділі №2 договору.

Відповідач надав письмове заперечення на позов, відповідно до якого просив суд відмовити в позові з тих підстав, що позивачка отримала позику і на момент її отримання не вказувала на недійсність відповідного договору, в письмовій формі нею було отримано інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість позики з урахуванням усіх супутніх витрат та фінансових зобов`язань. Усі умови договору погоджені сторонами спільно, позивачка погодила із відповідачем розмір процентів та порядок їх обчислення.

В п. 5.1 договору вказано, що перед укладенням договору позивачці надано усю інформацію щодо сукупної вартості позики, вона ознайомилась з нею, інформація зрозуміла, вважає умови договору справедливими та такими, що відповідають її інтересам.

Позивачка було вільною у виборі позикодавця, самостійно звернулась із проханням надати позику, особа позикодавця не могла бути будь-яким чином нав`язана позивачці. Тому представник відповідача вказав, що надані позивачкою пояснення є неправдивими, надуманими, а позов є формою зловживання правом на звернення до суду, оскільки позивачка використовує його для уникнення від несприятливих наслідків цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання позивачкою умов договору позики.

Договір позики не належить до договорів, які відповідно до закону укладаються шляхом приєднання. Відповідно до змісту оспорюваних позивачем договорів позивач не приєднався до розроблених відповідачем умов договору в односторонньому порядку, а умови спірних договорів спільно погоджені сторонами, на основі їх внутрішніх волевиявлень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому компетенція на вирішення цього спору належить суду в межах самостійно і на власний розсуд визначених позивачем підстав та предмету позову.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Отже обов`язок доказування обставин спору покладено на сторони, які зобов`язані на основі визначених процесуальним законом засобів та способів доказування довести обґрунтування власної правової позиції. Натомість позивач вказав в позові на обставини, які не відповідають дійсним фактичним обставинам спору, оскільки позивачка отримала позику і на момент її отримання не вказувала на недійсність відповідного договору, в письмовій формі нею було отримано інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість позики з урахуванням усіх супутніх витрат та фінансових зобов`язань. Усі умови договору погоджені сторонами спільно, позивачка погодила із відповідачем розмір процентів та порядок їх обчислення, відповідальність сторін.

В п. 5.1 договору вказано, що перед укладенням договору позивачці надано усю інформацію щодо сукупної вартості позики, вона ознайомилась з нею, інформація зрозуміла, вважає умови договору справедливими та такими, що відповідають її інтересам.

Позивачка було вільною у виборі позикодавця, самостійно звернулась із проханням надати позику, особа позикодавця не могла бути будь-яким чином нав`язана позивачці.

Відповідно до п. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені в ст. 203 ЦК України. Серед них законо передбачено наступні:зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ст. 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже підстав недійсності спірного правочину позивачем та його представником перед судом не доведено.

В свою чергу в ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України саме позивач та його представник зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилались як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачем не доведено, що спірний договір укладено на основі стандартної форми, без визначення його змісту на основі домовленості.

Умови надання кредиту вказані в змісті спірного договору погоджені їх сторонами.

Жодного доказу того, що відповідач ввів в оману позивача щодо будь-якої із умов договору позивачем та його представником перед судом не доведено.

Жодного доказу того, що було порушено право позивача на вибір продукції позивачем та його представником перед судом не доведено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-94 цс 13 однією з обовязкових умов визнання договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що помилка чи обман дійсно мали місце, а також, що це має істотне значення. Крім цього позивач повинен довести умисел щодо обману у діях однієї зі сторін правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, в Справі Європейського суду з прав людини" Воловік проти України" (Заява N 15123/03) вказано, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженнями, які визначені законом.

Одним із таких обмежень є заборона в зловживанні правами з наміром порушити права інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Правових підстав визнання недійсними кредитних договорів та договрів поруки позивач та його представник перед судом не довели.

В свою чергу у справі Європейського суду з прав людини «Preda and Dardari v. Italy» (1999) суд вказав, що метою Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Таким чином, ні національним законодавством, ні міжнародно-правовими зобов`язаннями України позивачу не гарантовано право на односторонню відмову від виконання зобов`язання, шляхом визнання недійсними договорів позики та договорів поруки без належних на те правових підстав, що визначені законом.

Пред`явлення до суду позову, який позбавлений будь-яких правових підстав є формою зловживання правом на звернення до суду задля уникнення позивачем виконання його грошових зобов`язань та несприятливих для нього наслідків цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання своїх договірних зобов`язань.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже у разі недійсності правочину будь-яка заборгованість за умовами такого правочину не має правових підстав, не може бути визнана судом.

Позивачкою та її представником не доведено завдання позивачці будь-якої моральної шкоди, у зв`язку із наданням їй відповідачем позики, а тому в цій частині позов позбавлений будь-яких правових підстав.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитного договору №В90.009.74148 від 15/05/2012 р., зобов`язання відповідача прийняти у позивача заборгованість за кредитним договором з розстрочкою платежів на 10 років, стягнення моральної шкоди в сумі 5000 гривень, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський