Справа № 392/947/15-ц
Провадження № 2/392/494/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Кратка Д.М., із участю секретаря судового засідання Жельман О.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа: Державний заклад «Спеціальна медико-санітарна частина № 17 МОЗ України» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на її користь грошову суму в розмірі 80000,00 грн. (вісімдесят тисяч гривень), в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної професійним захворюванням. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, і 9 років працювала в особливо шкідливих та особливо тяжких умовах праці під впливом таких виробничих факторів, як тяжка праця, іонізуюче випромінювання, загазованість і запиленість робочої зони на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування.

Несприятливі умови праці призвели до виникнення ряду захворювань, у зв»язку із чим 20 січня 2015 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини її захворювання було визнане, як професійне.

Зазначає, що під впливом шкідливих факторів у неї виникли професійні захворювання. Висновком ОСОБА_4 обласної медико-соціальної комісії від 28 квітня 2014 року їй була встановлена ІІІ (третя) група інвалідності та встановлений ступінь втрати професійної працездатності 50 % (п»ятдесят відсотків). Через професійні захворювання і втрату працездатності переживає моральні страждання, які пов»язані з постійним відчуттям болю в шийному та поперековому відділах хребта, при фізичному навантаженні та при рухах посилюються болі в плечових, ліктьових і колінних суглубах, у зв»язку із захворюванням її рухі скуті та обмежені. Постійна слабкість та оніміння в кінцівках не дають їй змоги займатися повсякденними домашніми справами та працювати, внаслідок того, що вона має професійне захворювання змушена лікуватися та знаходитися під медичним наглядом лікарів, докладати зусилля для соціальної реабілітації, це в свою чергу призводить до зміни її звичного способу життя та порушення стосунків із близькими їй людьми, а також зазначає, що характер захворювань не надає їй надії на видужання у майбутньому.

В судовому засіданні позивач підтримала пред»явлений нею позов та просила його задовольнити, з підстав викладених у ньому, а також додатково пояснила, що роботи на якій би вона могла працювати за станом свого здоров»я в смт. Смоліне де вона проживає не має, її сон триває 3-4 години, вночі вона вимушена робити собі розтирання тіла та приймати ліки для зняття болю, вказує, що її страждання тривають близько 5 років. Крім того роботодавець не попереджав її можливі зміни у стані її здоров»я, які потягли за собою для неї тяжкі наслідки, при цьому працівники медичного закладу при проведенні чергових медичних оглядів не давали їй будь-яких застережень.

Представник позивача підтримав пред»явлений його довірителем позов, з підстав викладених у ньому та просив задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача в письмових поясненнях заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі (а.с. 52-54), проте під час судового розгляду визнала позов в розмірі 6000,00 грн. (шести тисяч гривень 00 коп.), в якості компенсації відшкодування моральної шкоди заподіяної професійним захворюванням. В своїх запереченнях представник відповідача зазначає, що позивач безпідставно покладає всю відповідальність за розвиток професійного захворювання на роботодавця, оскільки в захворюванні позивача є саме його вина, так як перші ознаки захворювання були виявлені ще у 1998 році, які виникли за час роботи в КП «Енерговодоканал», проте не зважаючи на це позивач всеодно продовжувала працювати в умовах шкідливих факторів, погіршуючи стан свого здоров»я і працевлаштувалася на роботу до ДП «СхідГЗК». Крім того вказує на те, що причинами виникнення професійного захворювання у позивача є несвоєчасне виявлення ДЗ «СМСЧ № 17 МОЗ України» ранніх ознак хронічного професійного захворювання та відсутність рекомендацій для вирішення питання про можливість позивача продовжувати роботу в умовах дії шкідливих та небезпечних факторів під час трудового процесу, які в подальшому спричинили виникнення у нього професійного захворювання та перевищення маси підіймаємого та переміщуваного вантажу 15 кг., про що також зазначено в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 березня 2054 року (а.с. 19-20).

Третя особа Державний заклад «Спеціальна медико-санітарна частина № 17 МОЗ України» повідомлений належним чином про день, час та місце судового розгляду справи, свого представника свого представника до суду не направив, були надані письмові поясненя у справі, із заявою про розгляд справи у їхню відсутність, в яких також зазначено, що на третю особу не покладений обов»язок щодо забезпечення працівника (позивача) на підприємстві відповідача належними і безпечними умовами праці (а.с. 86-89).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач з 19 лютого 1992 року по 22 травня 1996 року, а також в період з 26 січня 2005 року по 31 липня 2014 року працювала на різних посадах в ДП «Схід ГЗК», Смолінська шахта (попередня назва Рудоуправління № 3 Східного гірничо-збагачувального комбінату). 31 липня 2014 року була звільнена за власним бажанням, у зв»язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7-11).

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпаталогічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 20 січня 2015 року ОСОБА_1 був встановлений професійний характер захворювання (а.с. 16). Також даним висновком та на підставі іншої медичної документації позивачу був становлений наступний діагноз: радилукопатія п/крижова, зліва та шийна, зі стійким вираженим больовим та м»язово-тонічним синдромами та статико-динамічними порушеннями, нейродистрофічними проявами у вигляді деформуючого артрозу та періартрозу колінних (ПФ першого-другого ст.) та ліктьових (ПФС першого ст.) суглобів, двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), периферичним нейроваскулярним синдромом (а.с. 17-18).

28 квітня 2015 року позивачу ОСОБА_4 обласною МСЕК було встановлено 50% ступеню втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с. 23).

З Інформаційної довідки про умови праці ОСОБА_1 від 28 жовтня 2014 року вбачається, що перелік шкідливих факторів, які мали місце при виконанні робітником технологічного процесу був наступний: тяжка фізична праця, інонізуюче випромінювання, загазованість та запиленість повітря робочої зони, а також зроблений висновок, що згідно «Гігієнічної класифікації умов праці», виходячи із найгірших показників, працю ОСОБА_1 можна віднести до ІІІ класу 2 ступеню шкідливості та небезпечності (а.с. 12-15).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 березня 2015 року причиною професійного захворювання ОСОБА_1 (загальний стаж роботи 37 років; за професієї 9 років; в умовах впливу шкідливих факторів 9 років) є тривалий термін праці під впливом шкідливих виробничих факторів, обумовлених технологічним процесом на Смолінській шахті ДП «Схід ГЗК», а також несвоєчасне виявлення ДЗ «СМСЧ № 17 МОЗ України» ранніх ознак хронічного професійного захворювання та відсутність рекомендацій для вирішення питання про можливість позивача продовжувати роботу в умовах дії шкідливих та небезпечних факторів під час трудового процесу, які в подальшому спричинили виникнення у нього професійного захворювання та перевищення маси підіймаємого та переміщуваного вантажу 15 кг. (а.с.19-20).

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 та ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано роз'яснення про те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В ч. 4 ст. 43 Конституції України серед іншого зазначається, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч. 2 ст.153 КЗпП України обов'язок по забезпеченню безпечних та нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Частина 1 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» встановлює, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

В порушення вимог ч. 2 ст.153 КЗпП України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» ОСОБА_1 не було забезпечено на робочому місці безпечними умовами праці.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або інши ушкодженням здоров»я.

Частина 3 ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» серед іншого зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час позивачу протипоказана важка праця, за висновком МСЕК від 28 травня 2015 року вона потребує медичного та санаторно-курортного лікування.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що у зв»язку із професійним захворюванням вона постійно відчуває болі, хворобливий стан змушує її постійно лікуватися, проходити медичні обстеження, трудове каліцтво та безпорадний стан, все це призводить до моральних страждань.

Судом було роз»яснено представникам сторін положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України щодо принципу змагальності цивільного судочинства, обов»язки доказування і подання доказів, а також щодо обов»язку доведення позивачем розміру завданої йому моральної шкоди та обов»язку доведення відповідачем відсутності вини роботодавця щодо заподіяння шкоди здоров»ю працівника, що мало своїм наслідком виникнення професійного захворювання у позивача (а.с. 62, 100, 116).

Представник відповідача у своїх запереченнях на позовну заяву та усних поясненнях, як на одну із підстав для часткового задоволенні позовних вимог зазначає, що роботодавцем на виконання вимог п. 1 ст. 29 КЗпП України, як при прийнятті позивача на роботу, так і в процесі його трудової діяльності було ознайомлено з умовами праці та доведено до відома наявність шкідливих виробничих факторів, ризик професійного захворювання. Відповідно до вимог законодавства, позивача було забезпечено засобами індивідуального захисту, спецодягом, доплатою за роботу в особливо важких та особливо шкідливих умовах праці, надавалися інші пільги і компенсації, але враховуючи характер роботи підприємства та технологічний процес видобування уранової руди, забезпечити безпечні і здорові умови праці з обєктивних причин не можливо.

Суд не може погодитися із зазначеним вище тверженням представника відповідача, оскільки не дивлячись на те, що хоча позивач і був обізнаний та попереджений про умови праці та наявність шкідливих виробничих факторів, проте це не може свідчити, що особа могла знати і в повній мірі передбачала, що внаслідок роботи на підтриємстві відповідача, у нього буде перелік хвороб той який він має на даний час, інші негативні наслідки пов»язані із цим, і він буде зазнавати моральних у зв»язку із цим страждань, оскільки це не та ґрунтується на доказах.

Суд наголошує на тому, що особа звільняється від відшкодування заподіяної шкоди, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В свою чергу, відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні моральної шкоди пов»язаної із виникненням у позивача професійного захворювання, чи наявність у цьому повної або часткової вини іншого підприємства, установи, організації.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач в період часу з 23 травня 1996 року по 25 січня 2005 року працювала на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання із шкідливими та тяжкими умовами праці у КП «Енерговодоканал», і даний факт береться судом до уваги при визначенні розміру моральної шкоди завданої позивачу професійним захворюванням, яку позивач визначив для себе в розмірі 80000,00 грн. і просить стягнути з відповідача, оскільки саме Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 березня 2015 року, причиною професійного захворювання ОСОБА_1 встановлено тривалий термін, 9 років праці під впливом шкідливих виробничих факторів, обумовлених технологічним процесом саме на Смолінській шахті ДП «Схід ГЗК», а не на іншому підприємстві (а.с. 9-10, 19-20).

Враховуючи вище наведене суд дійшов до висновку, що втрата професійної працездатності позивача та наявність у нього професійного захворювання виникла внаслідок виконання ним трудових обов»язків, тобто здійснення професійної діяльності на підприємстві відповідача та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин, умов праці і певних видів робіт та інших факторів, пов»язаних із виконуваною ним роботою.

У п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Частина 1 ст. 212 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв»язку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд при визначенні розміру моральної шкоди враховує значне погіршення можливості працювати позивачем у подальшому, характер правопорушення, глибину і тривалість моральних страждань, погіршення стану здоров»я, тяжкість та істотність вимушених змін у житті позивача після ушкодження здоров»я в результаті професійного захворювання, після встановлення втрати 50% професійної працездатності та встановлення 3 групи інвалідності в результаті професійного захворювання, яке виникло через роботу протягом тривалого часу в особливо важких та шкідливих умовах праці, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з огляду на прецедентну практику Європейського Суду з прав людини щодо здійснення оцінки розміру відшкодування моральної шкоди на засадах справедливості, а також положення ст. 3 Конституції України, згідно якої найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її життя і здоров»я, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної професійним захворюванням грошову суму в розмірі 15000,00 грн..

Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 11, 15, 57-60, 62-64, 208, 209, 212-215, 218, 222, 223, 292, 294 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15000,00 грн. (п»ятнадцять тисяч гривень 00 коп.), в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної професійним захворюванням.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 жовтня 2015 року.

Суддя Д.М. Кратко