АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року ОСОБА_3, посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_1 порушені його права, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь 34 385 грн. матеріальної шкоди, що складається з 33 600 грн. упущеної вигоди, 510 грн. утриманої франшизи, 275 грн. - послуг евакуації транспортного засобу, та моральної шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року позов в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 34 385 грн. матеріальної шкоди, що складається з 33 600 грн. упущеної вигоди, 510 грн. утриманої франшизи, 275 грн. - послуг евакуації транспортного засобу задоволено. Стягнуто моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказував, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що витрати понесені позивачем у зв'язку з орендою іншого автомобіля і є його доходами, які б він міг реально отримати за звичайних обставин, тобто упущеною вигодою.

Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені цих позовних вимог.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали просили задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12.04.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Шкода Октавія», д/н НОМЕР_2, яким керував на момент ДТП позивач, та автомобіля «Шкода Октавія», д/н НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1

Відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 21.07.2014 року винним у даній ДТП визнано відповідача ОСОБА_1, який порушив вимоги п. 10.1, 16.6 ПДР України.

В результаті ДТП автомобілю позивача були спричинені суттєві пошкодження, які зосереджені в передній частині автомобіля, а саме: передній бампер, радіатор, решітка радіатора, декоративна решітка, обидва передні крила, капот, обидві передні блок-фари, лобове скло, вистелені подушки безпеки, пошкоджено торпеду.

Остаточний ремонт автомобіля відповідно до рахунку-фактури від 29.09.2014 року було проведено 29.09.2014 року.

Позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди були обґрунтовані тим, що пошкоджений автомобіль позивач використовував і використовує у підприємницькій діяльності, яка полягає у перевезенні пасажирів на замовлення (Таксі). А з 12.04.2014 по 29.09.2014 року він не мав змоги здійснювати підприємницьку діяльність, так як його автомобіль був пошкоджений в результаті ДТП. У зв'язку з чим йому знадобилося орендувати автомобіль та сплачувати за нього орендну плату.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення на його користь упущеної вигоди, суд першої інстанції, посилаючись на положення п.2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, виходив з того, що витрати понесені позивачем в наслідок оренди транспортного засобу і є упущеною вигодою.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Так, згідно з положеннями ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 2, 623 ч. 4 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач не довів наявності у нього упущеної вигоди та її розміру.

Пред'явлення вимоги про вiдшкодування неодержаних доходiв (упущеної вигоди) покладає на особу обов'язок довести, що цi доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивач повинен довести також, що вiн мiг i повинен був отримати визначенi доходи, i тiльки неправомiрнi дiї вiдповiдача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливостi отримати прибуток.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розрахунок упущеної вигоди, зроблений судом першої інстанції, базується на розмірі плати за договором оренди. Такi розрахунки є теоретичними та не пiдтвердженi вiдповiдними документами, що свiдчили б про конкретний розмiр прибутку, який мiг би i повинен був отримати позивач, якщо б вiдповiдач не здiйснював протиправнi дiї.

Належним доказом розміру упущеної вигоди у даному випадку є довідка про доходи за період аналогічний заявленому. Матеріали справи не містять жодних документальних підтверджень доходів позивача, а отже і заподіяних йому збитків у вигляді упущеної вигоди.

Висновок суду першої інстанції про стягнення упущеної вигоди у розмірі орендної плати за автомобіль, згідно договору оренди є необґрунтованим.

Наданий позивачем договір оренди транспортного засобу не може бути належним та допустимим доказом розміру упущеної вигоди, оскільки сторонами під час укладення не було додержано його форми.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з цим наданий позивачем договір укладено лише у письмовій формі та нотаріально не посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не виконав своїх обов'язків, визначених законом, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення упущеної вигоди підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення збитків (упущеної вигоди) в розмірі 33 600 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/3964/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13812/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.