Справа № 541/2516/15-ц
Номер провадження 2/541/1151/2015
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
29 жовтня 2015 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - ГРИБ М.В.,

при секретарі Непокупній Л.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Миргороді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки із заборгованості по аліментах,-

Встановив:

21.09.2015 року в суд звернулась ОСОБА_1 із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги вона обгрунтовувала тим, що згідно рішення Миргородського міськрайонного суду від 25.04.2014 року відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів свого доходу на її користь для утримання дочки ОСОБА_3 , 2007 року народження та дочки ОСОБА_4 , 2010 року народження, починаючи з 28.03.2014 року і до досягнення дітьми повноліття. З огляду на те, що з вини відповідача в період з травня 2014 року по квітень 2015 року виникла заборгованість по сплаті аліментів в загальній сумі 17473,82 грн, позивачка просила суд стягнути з нього неустойку, сума якої станом на 20.09.2015 року становить 43297 грн.

В судовому засіданні позивачка підтримувала свої позовні вимоги в повному об`ємі і просила задовольнити їх.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що в період з 28.04.2014 року він в порядку мобілізації був призваний на військову службу до Збройних сил України і проходив військову службу до 3 квітня 2015 року. Під час проходження вказаної служби він взагалі не знав, що рішення суду про стягнення з нього аліментів було звернуто до примусового виконання, оскільки відповідного документа про відкриття виконавчого провадження він від органів державної виконавчої служби не отримував і ніхто про це його не повідомляв, а відтак не знав про примусове стягнення з нього аліментів та про юридичні наслідки виникнення заборгованості. Крім цього, особливості проходження служби в зоні ведення військових дій (в зоні АТО), він був позбавлений можливості виясняти характер та призначення отримуваних ним виплат і вважав їх компенсацією витрат на польові умови проживання, з яких аліменти не утримуються, а не своїм доходом. Де саме дислокувалась фінансовова частина військового підрозділу, в якому він проходив службу, він достеменно не знав, що позбавляло його можливості вчасно безпосередньо виясняти питання свого грошового забезпечення та питання характеру відрахувань із його грошового забезпечення. Також він знав, що в разі звернення судового рішення до примусового виконання, при наявності для того законних підстав з нього будуть утримуватися аліменти в порядку, визначеному законодавством, адже за місцем його постійної роботи, де начислялася йому заробітна плата, було відомо, що він був мобілізований до Збройних сил України. Не знаючи про наявність виконавчого провадження по примусовому стягненню з нього аліментів, він добровільно періодично перераховував кошти на рахунок позивачки для утримання дітей. Крім цього він передав свою електронну картку на заробітну плату з пін-кодом позивачці з тією метою, щоб та отримувала його заробітну плату за місцем його постійної роботи в Миргородському управлінні газового господарства під час перебування його в на службі в Збройних силах України. Не вбачаючи своєї вини у виникненні заборгованості по аліментам, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін та представника відповідача, адвоката Куцина В.Ю., вважає необхідним відмовити у задоволенні позову із наступних підстав.

Згідно ст. 196 ч.1 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25.04.2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дітей (а.с.8-9).
З 28.04.2014 року відповідач був призваний на військову службу до Збройних сил України в порядку мобілізації на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 №40 від 28.04.2014 року (а.с.12). Під час служби він перебував у складі сил що залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.15,65). Демобілізований відповідач із збройних сил України 03.04.2015 року (а.с.67).
04.06.2014 року, тобто в той час, коли з волі держави відповідач перебував на службі в Збройних силах України, за заявою стягувача постановою державного виконавця відділу ДВС Миргородського МРУЮ Халявки І.М.(а.с.11) . Отже, перебуваючи на військовій службі з волі держави, він не з власної волі змушений був залишити місце свого постійного проживання, а відтак він був позбавлений можливості отримувати поштову кореспонденцію.
Будь-яких доказів про те, що відповідач був ознайомлений з копією постанови про відкриття виконавчого провадження позивачкою в строки, визначені ст. 131 ЦПК України, не надано. Повідомлення про вручення йому рекомендованого листа із зазначеною копією до матеріалів виконавчого провадження не долучено (а.с.48-79). Вказана постанова і не могла була врученою боржнику за зареєстрованим місцем проживання, оскільки на час відкриття згаданого виконавчого провадження відповідач фактично там не проживав а знаходився на службі в Збройних силах України, чого не заперечувала і позивачка в судовому засіданні.

Згідно ст. 31 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження надсилається сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до п.7.13 «Інструкції з організації примусового виконання рішень» державний виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості повинен бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості.

Оглянутими в судовому засіданні копіями матеріалів виконавчого провадження не підтверджується, що органом державної виконавчої служби фактично повідомлявся відповідач про відкрите виконавче провадження, про наявність нарахованої заборгованості по аліментах, про його права та обов`язки у виконавчому провадженні та про наслідки виникнення з його вини заборгованості, хоч про його призов до лав Збройних сил України ВДВС Миргородського МРУЮ було відомо вже 09.07.2014 року (а.с.56).
Позивачка під час звернення до органів виконавчої служби із заявою про стягнення аліментів не повідомляла вказані органи про перебування відповідача на військовій службі, хоч їй про це було достовірно відомо з початку травня 2014 року, про що вона сама вказувала в судовому засіданні. Зазначеною бездіяльністю позивачка сама фактично сприяла виникненню заборгованості по виконавчому документу.
В зв`язку з тим, що з доходу відповідача, отримуваного ним за місцем служби не утримувалися аліменти, згідно розрахунку державного виконавця на а.с.17 за ним в період з травня 2014 року по квітень 2015 року виникла заборгованість в сумі 17473 грн 82 коп.
За місцем постійної роботи відповідача в Миргородському УЕГГ, яка зберігалася за ним на період служби, із його заробітної плати утримувалися аліменти на користь позивачки для утримання двох неповнолітніх дітей з липня 2014 року по квітень 2015 року і за вказаний період позивачка отримала аліментів із заробітної плати відповідача всього 11799 грн 12 коп (а.с. 16,79), чого вона сама не заперечувала в судовому засіданні.
Крім цього, відповідач, перебуваючи на службі в зоні проведення антитерористичної операції, добровільно неодноразово перераховував із свого рахунку на рахунок позивачки грошові кошти в загальній сумі 5500 грн, що підтверджується довідками ПриватБанку на а.с. 43-46 і що сама позивачка підтверджувала в судовому засіданні. Вказана обставина переконливо свідчить про відсутність у відповідача умислу на ухилення від утримання своїх неповнолітніх дітей та вказує на необізнаність відповідача про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього в примусовому порядку аліментів на користь позивачки, а одже свідчить про відсутність його вини у виникненні заборгованості по аліментах.
Про це також свідчить і факт передачі відповідачем позивачці своєї електронної зарплатної карточки з пін-кодом доступу до всієї його заробітної плати в Миргородському УЕГГ, чого також не заперечувала позивачка в судовому засіданні, хоч при цьому стверджувала, що доступ до коштів відповідача було заблоковано оператором «ЗлатоБанк».
Посилання відповідача на те, що в умовах проведення антитерористичної операції поза місцем розташування фінансової частини він не отримував розрахункових листів свого грошового забезпечення, був позбавлений можливості знати про розмір нарахованих йому доходів, про характер нарахованих йому виплат і компенсацій, ні матеріалами справи, ні поданими доказами позивачки не спростовуються.
При таких обставинах суд вважає доведеною відповідачем відсутність своєї вини у виникненні заборгованості по аліментах, а відтак вважає необхідним повністю відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .
Тому, керуючись ст. ст. 4-8, 10, 11, 81, 208, 209, 212-215, 367 ЦПК України, ст. 196 СК України, суд-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки із заборгованості по аліментах відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд в 10 діб з моменту його проголошення.

Суддя: М. В. Гриб