Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/8774/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Тучков С.С.
№22-ц/778/3335/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх повнолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 300,0 грн., на термін навчання останньої, починаючи з 28.09.2014 року, посилаючись на те, що донька є студентом ІІ курсу денної форми навчання Державного вищого навчального закладу "Запорізький національний університет" Міністерства освіти і науки України і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, на утримання повнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 450,0 грн. щомісяця, починаючи з 07.11.2014 року і до закінчення навчання ОСОБА_4, але не більш, як до досягнення нею двадцяти трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір в дохід держави в розмірі 243,60 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (стягнути з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2, на утримання дочки ОСОБА_4 щомісячно 1 300,0 грн., починаючи з 28.09.2014 року).

05.05.2015 року відповідач через свого представника подав апеляційному суду через канцелярію письмові заперечення на зазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.106- 110).

У судове засідання 19.05.2015 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 102, 104-105) апелянт - позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки апелянта - позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 і ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю цих осіб за присутністю представників сторін - адвокатів Мельнікова В.Є. (апелянта - позивача а.с.111-113) Фелського С.Л. (відповідача а.с.109-110).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ст.ст. 182, 199-201, 191 СК України, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст.10- 11, 59- 60, 209, 214-215, 367 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками повнолітньої дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія а.с.7).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, видане 30.10.2007 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, копія а.с.6).

Позивач ОСОБА_2 працює у КУ "Запорізька обласна клінічна лікарня" Запорізької обласної ради на посаді сестри медичної, її посадовий оклад складає 1 768,80 грн. (довідка вих. №1720 від 16.03.2015 року а.с.79).

Повнолітня дочка ОСОБА_4 навчається на ІІ курсі денного відділення Державного вищого навчального закладу "Запорізький національний університет" Міністерства освіти і науки України за спеціальністю "Філологія" (довідка вих.№14-415 від 06.10.2014 року а.с.10).

На підставі договору № 6221/Д від 12.08.2014 року про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг встановлено, що загальна вартість освітньої послуги становить 40 800,0 грн. (а.с.12).

Повнолітня дочка ОСОБА_4 проживає разом із матір'ю - позивачем ОСОБА_2 (довідка МКП "Основаніє" а.с.11).

Відповідач ОСОБА_3 згідно із останнім записом в його трудовій книжці звільнений 09.09.2005 року за власним бажанням (а.с.49).

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 19.02.2015 року підприємницька діяльність відповідача ОСОБА_3 припинена (а.с.50).

Однак, відповідач ОСОБА_3, як безробітній, станом на 23.02.2015 року в Південному районному центрі зайнятості та інших центрах зайнятості України не зареєстрований (довідка вих. № 690 від 23.02.2015 року, а.с.51).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що на даний час ОСОБА_4 навчається на ІІ курсі денного відділення Державного вищого навчального закладу "Запорізький національний університет" Міністерства освіти і науки України, знаходиться на утриманні матері ОСОБА_2, проживає разом з останньою. Добровільно відповідач ОСОБА_3 матеріальної допомоги на утримання дитини за період навчання не надає, офіційно не працює, хоча є працездатним.

Згідно із ч. 2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Ст.199 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з тим потребують матеріальної допомоги до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач є працездатною особою, офіційно не працює, має нерегулярний мінливий дохід, доказів того, що відсутність у нього постійної роботи обумовлена об'єктивними, а не суб'єктивними причинами, не надав, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що аліменти на утримання повнолітньої дочки мають бути присуджені у твердій грошовій сумі.

На підставі ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 СК України.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Сторонами, як вбачається з матеріалів справи, не було надано доказів розміру нерегулярного доходу відповідача. На утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей не має.

У зв'язку з викладеним, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи, що відповідач визнав позов частково на суму 300,0 грн., суд першої інстанції правильно вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки на термін навчання останньої в твердій грошовій сумі в розмірі 450,00 грн. щомісячно.

Доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати на повнолітню дочку аліменти у зазначеному розмірі, останній суду першої інстанції не надав.

Що стосується часу, з якого повинні бути стягнуті аліменти, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Ч.1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Позивач просила суд першої інстанції стягнути аліменти з 28.09.2014 року, однак, як вбачається з матеріалів справи позивач пред'явила позов до суду першої інстанції лише 07.11.2014 року (а.с.1), у зв'язку з цим суд першої інстанції правильно вважав за необхідне присудити аліменти на повнолітню дочку з 07.11.2014 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею у позові та її представником у судовому засіданні у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Згідно із ст. 6 ч. 1 ЦПК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Таким чином, третя особа у цій справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка вже досягла повноліття, не має статусу дитини в силу вимог. ст. 6 ч. 1 ЦПК України.

Утримання батьками своїх неповнолітніх дітей є їх прямим обов'язком в силу закону.

Проте, утримання батьками своїх повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, можливе лише за умови можливості в останніх надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 визнав позов позивача у цій справі частково лише на суму 300,0 грн. (а.с.46), зазначаючи, при цьому, що він має невеликий, мінливий, неофіційний дохід.

Докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2. від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2. не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі у частині саме розміру аліментів 1 300,0 грн. з відповідача на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України, вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне роз'яснити ОСОБА_2 її право у подальшому вирішувати питання про зміну розміру визначених за рішенням суду першої інстанції у цій справі аліментів у разі зміни майнового стану відповідача, як платника аліментів, тощо.

Апелянт ОСОБА_2 звільнена від сплати судових витрат у вигляді судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.