Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правочину та його скасування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» (далі - ПАТ «Банк Камбіо»), третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правочину та його скасування.

Позивачі посилалися на те, що 17 листопада 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Східна мастильна компанія» (далі - ТОВ «Східна мастильна компанія») та ПАТ «Банк Камбіо» була укладена генеральна кредитна угода № 588/02/2010, відповідно до умов якої ТОВ «Східна мастильна компанія» отримало від банку кредит у розмірі 13 500 000 грн, строком до 15 листопада 2013 року.

Вказані зобов'язання були забезпечені договорами іпотеки та застави, зокрема, договором іпотеки від 18 листопада 2010 року № 1751, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як майновими поручителями ТОВ «Східна мастильна компанія». Згідно з умовами вказаного договору вони передали в іпотеку семикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У січні 2014 року позивачі отримали від ПАТ «Банк Камбіо» лист, з якого дізнались, що ТОВ «Східна мастильна компанія» прострочило свої зобов'язання за кредитним договором перед ПАТ «Банк Камбіо», у зв'язку з чим останній скористався своїм правом звернення стягнення на квартиру шляхом реєстрації права власності на неї.

Позивачі зазначали, що відповідач неправомірно звернувся до Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві та зареєстрував за собою право власності на квартиру, оскільки за весь період існування договірних правовідносин з ПАТ «Банк Камбіо» їм не надходило повідомлення про порушення зобов'язання за кредитним договором зі сторони ТОВ «Східна мастильна компанія», а також вимога про виконання такого зобов'язання.

На підставі вищевказаного позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати недійсним правочин з перереєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати його реєстрацію.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним правочин з перереєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві від 16 жовтня 2013 року та скасовано його. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 17 листопада 2010 року між TOB «Східна мастильна компанія» та ПАТ «Банк Камбіо» була укладена генеральна кредитна угода № 588/02-2010, згідно з умовами якої ТОВ «Східна мастильна компанія» отримало кредит в розмірі 13 500 000 грн, строком до 15 листопада 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 як майновими поручителями ТОВ «Східна мастильна компанія» був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого позивачі передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира належить позивачам на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2005 року.

10 жовтня 2013 року за наслідками розгляду наданих банком документів Реєстраційна служба ГУЮ в м. Києві прийняла рішення про реєстрацію за ПАТ «Банк Камбіо» права власності на спірну квартиру.

Також встановлено, що 03 січня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» направив на адресу ОСОБА_3 вимогу № 213/2, в якій повідомив, що у зв'язку із систематичним невиконанням TOB «Східна мастильна компанія» своїх кредитних зобов'язань, відповідно до ст. ст. 12, 33, 35-38 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Банк Камбіо» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на спірну квартиру. У даній вимозі банк зазначив, що він є законним власником вказаного нерухомого майна та просив усіх осіб, які проживають та зареєстровані, або користуються квартирою, добровільно звільнити особисто та від власних речей зазначене майно в 30-ти денний строк з моменту отримання цієї вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано суду доказів направлення іпотекодавцям письмової вимоги щодо порушення основного зобов'язання, доказів на підтвердження порушення ТОВ «Східна мастильна компанія» умов Генеральної угоди, доказів направлення на адресу іпотекодавців листа щодо рішення прийняти предмет іпотеки у власність, документів на підтвердження проведення оцінки предмета іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що державну реєстрацію прав проводить орган державної реєстрації, на який покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Рішення щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно приймає державний реєстратор. Під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, саме державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями. Позивачі при зверненні до суду з даним позовом невірно обрали спосіб захисту порушеного права, не обґрунтували, які саме дії (рішення) відповідача призвели до порушення їх прав та законних інтересів, та не надали на підтвердження цього відповідних доказів.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з п. 7.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є цей договір іпотеки з відповідним застереженням.

Звертаючись до суду з позовом до ПАТ «Банк Камбіо», позивачі просили визнати недійсним правочин про перереєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі рішення Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві та скасувати його реєстрацію.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав.

Адміністратором Державного реєстру прав є державне підприємство, що належить до сфери управління Міністерства юстиції України, здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Державного реєстру прав та відповідає за технічне і технологічне забезпечення, збереження та захист даних, що містяться у Державному реєстрі прав.

Оскільки виникнення, реалізація та захист права власності не залежить від державного органу, уповноваженого державою здійснювати реєстрацію прав на нерухоме майно, зазначений орган не може бути відповідачем у справі про захист права приватної власності за винятком випадків, коли ним допущені порушення в процедурі реєстрації таких прав. Проте у такому разі справа не підлягатиме розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом спору будуть дії органу, який реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав.

Згідно з п. 34 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, якщо більш тривалий строк не вказано у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі;

3) звіт про оцінку предмета іпотеки, складений після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

5) витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли предметом іпотеки є земельна ділянка та в документах, що зазначені у пункті 27 цього Порядку, відсутні відомості про її кадастровий номер);

6) заставну (у разі, коли іпотечним договором передбачено її видачу).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не з'ясував, чи надсилав іпотекодержатель на адресу позивачів письмову вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 214, 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана