Ухвала

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Ямпільської міської ради Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення Ямпільської міської ради Вінницької області в частині передачі земельної ділянки у приватну власність, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на землю, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області від 03 березня 1998 року їй було передано в приватну власність земельну ділянку площею 1010 кв. м з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 у м. Ямпіль Вінницької області. У 1998 році вона виїхала на постійне місце проживання у с. Мальовниче Шаргородського району Вінницької області і дозволила відповідачу ОСОБА_4 на час її відсутності встановити гараж на частині її земельної ділянки. У січні 2013 році, приїхавши у м. Ямпіль до свого будинку, вона звернулася до відповідача з проханням забрати встановлений гараж, на що отримала відмову. Звернувшись до Ямпільської міської ради Вінницької області, вона дізналася, що на підставі рішення 2-ї сесії 23-го скликання Ямпільської міської ради Вінницької області від 02 липня 1998 року відповідачу 10 вересня 1998 року Ямпільською міською радою Вінницької області видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку під гаражем площею 0,0018 га. Вважає, що Ямпільська міська рада Вінницької області, приймаючи вказане рішення про передачу відповідачу у приватну власність частини її земельної ділянки, порушила вимоги закону та її право власності. За таких обставин просила визнати незаконним та скасувати зазначене рішення Ямпільської міської ради Вінницької області в частині передачі земельної ділянки у приватну власність відповідача; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я відповідача; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам закону не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що рішенням Ямпільської міської ради Вінницької області від 03 березня 1998 року № 96 ОСОБА_6 передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 1010 кв. м, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, м. Ямпіль, Вінницька область, у зв'язку з чим 13 травня 1998 року на її ім'я видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Згідно з копією державного акта на право власності на землю від 10 вересня 1998 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0018 га, з цільовим призначенням - для обслуговування гаража.

Відповідно до повідомлення Ямпільської міської ради Вінницької області від 01 червня 2013 року № 13-02-128 земельна ділянка площею 18 кв. м по АДРЕСА_2 у м. Ямпіль Вінницької області на праві приватної власності належить ОСОБА_4, про що свідчить державний акт на право власності на землю від 10 вересня 1998 року № 1105, крім того, виготовлено технічну документацію на гараж та є в наявності розписки попередніх власників щодо купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно з повідомленням Держсільгоспінспекції у Вінницькій області від 16 грудня 2013 року № 10-02/4879/13 спірна земельна ділянка площею 10,8 кв. м, на якій розміщена тимчасова споруда (гараж), одночасно належить ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві власності на підставі зазначених державних актів на право приватної власності на землю.

Крім того, судом встановлено, що 06 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернувся до голови Ямпільської міської ради Вінницької області із заявою про надання йому у приватну власність земельної ділянки площею 18 кв. м, з цільовим призначенням - для будівництва гаража по АДРЕСА_1 у м. Ямпіль Вінницької області, про що свідчить архівна копія заяви № 01-14-25.

Згідно з архівною копією заяви від 06 лютого 2014 року № 01-14-26 ОСОБА_6 звернулася до голови Ямпільської міської ради Вінницької області щодо вилучення в неї земельної ділянки площею 18 кв. м і надання її ОСОБА_4 для будівництва гаража.

Із дослідженого судом оригіналу протоколу 2-ї сесії Ямпільської міської ради Вінницької області 23-го скликання від 02 липня 1998 року встановлено, що на вказаній сесії обговорювалося питання про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування автогаражів жителям м. Ямполя, одноголосно прийнято рішення, яким, зокрема ОСОБА_4, передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 18 кв. м, з цільовим призначенням - для обслуговування автогаража по АДРЕСА_1 у м. Ямпіль Вінницької області. Крім того, згідно з оригіналом заяви, яка міститься в матеріалах вказаного протоколу від 02 липня 1998 року, ОСОБА_6 звернулася до голови Ямпільської міської ради із клопотанням про вилучення в неї земельної ділянки площею 18 кв. м і надання її ОСОБА_4 для будівництва гаража. Разом з тим згідно з планом земельної ділянки, який міститься в матеріалах вказаного протоколу від 02 липня 1998 року, ОСОБА_4 погоджено виділення земельної ділянки площею 0,0018 га, з цільовим призначенням - для обслуговування гаража.

Під час розгляду указаної справи суд першої інстанції ставив на обговорення питання про необхідність проведення у справі судово-почеркознавчої експертизи тексту заяви позивача ОСОБА_6 про вилучення у неї земельної ділянки, однак сторони не виявили такого бажання, хоча представник позивача наполягав на тому, що позивач ОСОБА_3 цієї заяви не писала і їй нічого не відомо про неї.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що оспорюване рішення Ямпільської міської ради Вінницької області від 02 липня 1998 року прийняте з порушенням чинного на той час ЗК України (в редакції 1990 року), оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення про передачу частини належної позивачу земельної ділянки у приватну власність відповідачу Ямпільська міська рада Вінницької області не вирішила питання про припинення права власності позивача на спірну земельну ділянку згідно з вимогами ст. 29 ЗК України (в редакції 1990 року), або вилучення у позивача земельної ділянки відповідно до вимог ст. 31 ЗК України (в редакції 1990 року) для передачі відповідачу у приватну власність.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив з того, що про порушення свого права позивач дізналась або могла дізнатися у 1998 році, оскільки особисто добровільно передала земельну ділянку відповідачу для обслуговування гаража, якою відповідач із 1998 року до цього часу відкрито, безперервно, безперешкодно володіє та користується, не заперечувала проти оформлення всіх необхідних документів на земельну ділянку відповідачем, подала заяву до Ямпільської міської ради про вилучення у неї земельної ділянки площею 18 кв. м та надання її відповідачу, погодила акт встановлення в натурі меж земельної ділянки.

При цьому доводи позивача про те, що вона не писала заяви про вилучення в неї земельної ділянки суд визнав такими, що не підтверджені жодним доказом.

Крім того, судом встановлено, що підпис ОСОБА_3 у заяві до Ямпільської міської ради повністю співпадає з її підписом у паспорті громадянина України та позовній заяві у цій справі.

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що вона з 1998 року взагалі була відсутня у м. Ямпіль Вінницької області та доглядала своїх батьків у с. Мальовниче Шаргородського району суд визнав такими, що не підтверджені жодним достовірним доказом.

Разом з тим доводи ОСОБА_3 про те, що про порушення свого права вона дізналася лише після звернення до Ямпільської міської ради у 2013 році суд визнав безпідставними та дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що про порушення свого права вона не могла дізнатися раніше - у період строку позовної давності, який рахується із моменту прийняття Ямпільською міською радою 02 липня 1998 року оскаржуваного рішення та видачі 10 вересня 1998 року відповідачу ОСОБА_4 державного акта на право приватної власності на землю впродовж трьох років.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4, а в подальшому і представник відповідача Ямпільської міської ради Вінницької області -Житара Д.О. заявили клопотання про застосування строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради в частині передачі земельної ділянки у приватну власність, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на землю, суд першої інстанції виходив з наявності підстав, передбачених ч. ч 3, 4 ст. 267 ЦК України, оскільки, звертаючись у січні 2014 року до суду з цим позовом, позивач пропустив строк позовної давності, на застосуванні якої наполягали відповідачі, вимоги про поновлення стоку позовної давності не заявляв та не довів поважності причини пропущення цього строку.

Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою суд визнав необґрунтованими, так як гараж із плоского шиферу знаходиться за земельній ділянці, яка на праві приватної власності надана ОСОБА_4, з цільовим призначенням - для обслуговування автогаража; відповідно до державного акта на право власності на землю серії 1-ВН № 014169 відповідач згідно зі ст. 90 ЗК України є власником спірної земельної ділянки і цей правовстановлюючий документ не скасований та не визнаний у встановленому законом порядку недійсним; будь-яких інших прав та законних інтересів позивача з боку відповідача ОСОБА_4 не порушено.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Однак з такими висновками помилково не погодився апеляційний суд, вважаючи, що про порушення свого права позивач ОСОБА_3 дізналася у червні 2013 року - після видачі відповідачу ОСОБА_4 державного акта на право власності на частину її земельної ділянки, залишивши при цьому поза увагою встановлені судом першої інстанції вищевказані обставини.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення апеляційного суду скасувати із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року скасувати, рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик