АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Заводян К.І.

секретар Паучек І.І.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою та її меж, третя особа Боянчуцька сільська рада Заставнівського району Чернівецької області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2015 року,

встановила:

В квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила визначити порядок користування земельною ділянкою площею 0,2117 га , яка знаходиться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а саме:

- виділити позивачці в натурі земельну ділянку площею 0,1387 га та визначити межі користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 відповідно до варіанту 2-3 висновку експертизи №13091;

- виділити відповідачу в натурі земельну ділянку площею 0,07 га та визначити межі користування земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_2 відповідно до варіанту 2-3 висновку експертизи №13091;

- земельну ділянку площею 0,006 га залишити в спільному користуванні.

Посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 44,90 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1, а відповідачу на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 120,7 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2.

Зазначала, що сторони не змогли дійти згоди щодо визначення порядку користування земельною ділянкою на якій розташовані їхні будинки, що створює їй перешкоди та порушує її права.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що розміри площ земельних ділянок, що передані у приватну власність чоловіку позивачки та відповідачу згідно рішення сесії сільської ради не відповідають фактичній площі земельної ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Сторонами не вирішено питання щодо усунення вказаного протиріччя шляхом внесення змін у відповідне рішення, а тому вирішити вимогу щодо порядку користування земельними ділянками між ними, як суміжними землекористувачами неможливо.

Також неможливо встановити фактичне використання кожною стороною своєї ділянки, тому справедливим є визначення порядку користування за яким кожній стороні виділяється в користування однакові за розміром частини ділянки.

Вимог з приводу вищевказаного порядку користування земельною ділянкою сторони не заявляли.

Рішення суду про визначення порядку користування земельною ділянкою не є правовстановлюючим документом, що підтверджує законне право користуватися нею в правовому розумінні визначеному норми ЗК України.

Рішенням суду не може бути надано у власність або користування сторонами земельну ділянку, оскільки це є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування та/або органів державної влади.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, статтею 19 ЗК України від 18 грудня 1990 року N 561-XII, чинною на надання сторонами в користування земельних ділянок, визначено порядок їх надання у користування.

Відповідно до стаття 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до частини 1 статті 86 ЗК України 2001 року земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Частиною 1 статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки.

Згідно частин 1, 2, 3, 5 статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно пункту 4.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року, N 376 (далі - Інструкції) відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Згідно пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК ( 2768-14 ) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 належить житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 8 липня 2002 року (а.с.13).

ОСОБА_4 належав житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходиться по АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 8 липня 2002 року (а.с.14).

Зі списку громадян села Боянчук, яким передано у постійне користування земельні ділянки, який є додатком до рішення восьмої сесії ХХІ скликання Боянчуцької сільської ради Заставніського району Чернівецької області від 31 березня 1994 року вбачається, що ОСОБА_5 передано в постійне користування для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,19 га, а ОСОБА_4 - земельну ділянку 0,10 га (а.с.145-148).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо меж земельних ділянок, які виділені їм на праві постійного користування за рішенням восьмої сесії ХХІ скликання Боянчуцької сільської ради Заставніського району Чернівецької області від 31 березня 1994 року.

Сторони не є власниками вищевказаних земельних ділянок.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема безпідставними є доводи скарги про те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у позові .

З матеріалів справи вбачається , що у справі має місце спір між суміжними землекористувачами.

Апелянт не врахувала , що суд може визначити порядок користування земельною ділянкою у разі вирішення спору між співвласниками земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності ( ст.88 ЗК України ), або спору між співвласниками житлового будинку, щодо порядку користування земельною ділянкою на якій розташований цей будинок ( пункти 19-21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7).

В матеріалах справи відсутні докази того, що спірні земельні ділянки перебувають у сторін у спільній власності або спільному користуванні.

Апелянт також не взяла до уваги, що порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року, N 376.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: