Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.12.2015 Справа №607/12411/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Буцик О.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та витребування майна , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, у якому просить визнати недійсним, укладений між сторонами Договір б/н від 27.02.2014 р. на ремонт автомобіля НОМЕР_1, та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 даний транспортний засіб.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 27 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до приватного підприємця ОСОБА_3 із пропозицією провести діагностику автомобіля НОМЕР_2. Відповідач прийняв дану пропозицію і повідомив позивача, що проведе діагностику. Проект договору був розроблений відповідачем із зазначеною датою його укладення 18 грудня 2013 р. На зауваження позивача щодо дати договору та його назви, відповідач повідомив, що це суттєвого значення не має. Оскільки, діагностика автомобіля вважається його ремонтом, вартість договору (робіт, послуг) не має підстав зазначати в договорі, оскільки її визначить відповідач після підписання договору. Під час підписання договору позивач зазначив фактичну дату його укладення 27.02.2014 року. 28 лютого 2014 року після укладення договору, позивач зрозумів, що помилився щодо - істотних умов цього договору, оскільки відповідач повідомив йому, що буде ремонтувати автомобіль не зазначаючи виду такого ремонту. В звязку з цим, відповідно до п. 4.3 Договору, позивач повідомив відповідача про не доцільність ремонту автомобіля НОМЕР_1, оскільки послуги відповідача по ремонту автомобіля виявилися не прийнятними йому та про їх вартість сторони в момент підписання договору не домовлялись. ОСОБА_2 вирішив достроково розірвати підписаний ним договір та повернути автомобіль, з приводу чого, неодноразово (28.02.2014 р., 04.03.2014 р., 07.03.2014 р., 18.03.2014 р.), із письмовими листами звертався до відповідача. Також зазначив, що відповідач безпідставно, з моменту укладення спірного договору утримує його автомобіль у себе, порушуючи його право власності на нього, як наслідок він уже тривалий час позбавлений можливості ним користуватись.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з мотивів, викладених у позовній заяві, та просить суд їх задовольнити. Також просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 26 796,00 грн. затрачених ним на оплату правової допомоги.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з»явились, хоча неодноразово повідомлялись про місце та час судового розгляду справи.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ №977008. ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки «BMW 520І», 1997 року випуску, шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. НОМЕР_3.

Як слідує із пояснень представника позивача, 27 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до приватного підприємця ОСОБА_3 з приводу проведення діагностики автомобіля НОМЕР_4.

Між приватним підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір на ремонт автомобіля, який було підписано позивачем 27 лютого 2014 року.

Пунктом 4.3 даного Договору передбачено, що у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання зобовязань за Договором, зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове розірвання Договору, яка має бути розглянута у дводенний термін.

Як вбачається із представлених представником позивача копій листів від 28.02.2014 року, 04.03.2014 року, 18.03.2014 року, ОСОБА_2 звертався до відповідача із письмовими вимогами про дострокове розірвання Договору та повернення автомобіля, які залишилися без реагування, про що свідчать акти про відмову в отриманні листів та повернення автомобіля.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підтвердили ту обставину, що відповідач ухиляється від повернення належного позивачу автомобіля, який безпідставно утримує з лютого 2014 року.

В силу вимог ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 статті 230 ЦК України, передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б підтверджували його помилку щодо істотних умов договору. При цьому суд зазначає, що позивач уклав договір на ремонт автомобіля, а не з метою проведення його діагностики, при цьому, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов спірного правочину, про що свідчить підпис ОСОБА_2 у ньому. Крім цього, суд зазначає, що умовами договору передбачена вартість виконаних робіт, порядок здійснення оплати, гарантійні зобов»язання та його термін дії. Тому суд вважає, що підстави для визнання спірного правочину недійсним, відсутні.

Відповідно до ст. 317, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судом із пояснень представника позивача та показань свідків, з»ясовано, що ОСОБА_3 продовжує, без належних правових підстав, утримувати у себе транспортний засіб марки «BMW 520І», д.н.з. НОМЕР_3, який є власністю ОСОБА_2, а тому, суд вважає, що слід зобовязати ОСОБА_3 повернути його позивачу.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що слід витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 транспортний засіб марки «BMW 520І», шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. НОМЕР_3, який належить на праві власності ОСОБА_2, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 977008, виданого центром ДАІ 6101, та зобвязати ОСОБА_3 повернути зазначений транспортний засіб ОСОБА_2.

Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Представництво інтересів та правову допомогу позивачу ОСОБА_2 у даній цивільній справі надавав адвокат ОСОБА_1 на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 року, відповідно до якого за надання правової допомоги ОСОБА_2 зобовязався сплатити адвокату гонорар в розмірі та в строки погоджені між ними.

Згідно акту виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 р., сторони відносно виконання Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 р. та вартості робіт (послуг) в розмірі 26 796,00 грн. за надані послуги адвокатом ОСОБА_1 претензій одна до одної не мають.

При визначенні витрат на правову допомогу, які слід стягнути із відповідача, суд зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, врахувавши зазначені норми закону, суд визначає такі витрати, які підлягають стягнення із відповідача у розмірі 1000 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, а також із розрахунку 487, 20 грн. 40 відсотків мінімальної заробітної плати, з 01.09.2015 року із розрахунку 551,20 грн., часу затраченого представником позивача на участь у судових засіданнях та підготовку позовної заяви. При цьому суд зазначає, що представник позивача затратив часу у судових засіданнях загалом 0 год. 45 хв., що підтверджено журналами судових засідань, а не 55 годин, як зазначено у акті виконаних робіт ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до часткового задоволення, на суму 1 000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 387, 1212 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та витребування майна задовольнити частково.

Витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 транспортний засіб марки «BMW 520І», шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. НОМЕР_3, який належить на праві власності ОСОБА_2, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 977008, виданого центром ДАІ 6101, та зобвязати ОСОБА_3 повернути зазначений транспортний засіб ОСОБА_2.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн.. 60 коп., а також 1 000 (одну тисячу) гривень витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_8