Справа №591/3623/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1625/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції в Сумській області, яке діє в інтересах ОСОБА_3 Єкатерини

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 липня 2015 року

у цивільній справі за позовом Головного територіального управління юстиції в Сумській області, яке діє в інтересах ОСОБА_3 Єкатерини до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про повернення дитини за попереднім місцем проживання, -

встановила:

21 травня 2015 року Головне територіальне управління юстиції у Сумській області в інтересах громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Єкатерини звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Позивачка зазначає, що 14 травня 2011 року у Великобританії народилася їх з відповідачем донька - ОСОБА_5. 19 квітня 2013 року відповідач - батько дитини вивіз її в Україну без дозволу позивачки. До вивезення в Україну дитина з батьками проживала в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. Позивачка вважає, що відповідач самостійно змінив місце проживання малолітньої дитини і визначив її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивачки, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої доньки вона не давала.

На підставі викладеного Головне територіальне управління юстиції у Сумській області просить визнати незаконним вивезення та утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем та повернути дитину до місця постійного проживання у Великобританії, а в разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку - зобов'язати ОСОБА_3 передати дитину матері ОСОБА_3 Єкатерині, для забезпечення повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне територіальне управління юстиції в Сумській області, яке діє в інтересах Ховіріної Єкатерини, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити позов в повному обсязі. В доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вважають, що необхідною умовою правильного вирішення справи, серед інших, було встановлення судом місця постійного проживання незаконно переміщеної дитини. Судом не враховано, що відповідач порушує права позивачки на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5, а висновок суду про те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, є помилковим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Головного територіального управління юстиції в Сумській області ОСОБА_6, який підтримав апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_7, які заперечують проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дитину було правомірно переміщено через кордон за мовчазної згоди позивачки, дитина прижилася у своєму новому середовиші. а тому підстави для її повернення до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії відсутні.

Колегія судців погоджується з висновком суду першої інстанції, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 Єкатерина - громадянка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 (громадянин України) 05 березня 2011 року зареєстрували шлюб у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. 14 травня 2011 року у Великобританії в подружжя народилася донька -ОСОБА_5 (а. с. 11; 15).

Відповідно до довідки Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії № 6124КВ-536-71 від 12 квітня 2013 року про реєстрацію особи громадянином України - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована громадянкою України (а. с. 118).

20 квітня 2013 року ОСОБА_3 за своїм паспортом (а.с.127-128), де маються відомості про дитину, виїхав разом з донькою в Україну, що підтверджується копією авіаквитка (а. с. 116).

02 жовтня 2014 року мати дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року звернулась до Міністерства юстиції України із заявою про повернення дитини, в якій зазначила, що її донька ОСОБА_5 була викрадена батьком дитини 19 квітня 2013 року та він вивіз її до України з фальшивим українським паспортом (а. с. 37-46).

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

1) заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

2) заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

3) існує серйбзний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

4) дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

5) повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

6) з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

7) чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини.

Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Так, позивачка в своїй заяві стверджує, що дитина була викрадена батьком та вивезена ним в Україну за фальшивим українським паспортом. Проте, належних доказів на підтвердження вказаної обставини нею не надано. Зокрема, нею не надано доказів звернення до відповідних компетентних органів Великобританії з приводу викрадення дитини. Із заявою про повернення дитини позивачка звернулася до Центрального органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії більше ніж через рік (04 травня 2014 року). Доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення дитини, зробленою до звернення із заявою про повернення, позивачка також не надала.

Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так. як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо зона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Згідно довідки з місця проживання та акту обстеження умов проживання дитина проживає та зареєстрована в належній відповідачеві чотирьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де зроблено сучасний ремонт, створені всі необхідні умови для її проживання та розвитку (а. с. ПО; 117). В зазначеній квартирі дитина проживає разом з батьком, бабусею (матір'ю відповідача) ОСОБА_8, та

пробабусею ОСОБА_9 ОСОБА_5 відвідує 2-гу молодшу групу „Б" КУ Сумський НВК № 11 м. Суми (а. с. 115). Згідно довідки навчального закладу батько дитини цікавиться вихованням доньки, ходить на батьківські збори, а також приводить і забирає її з начального закладу. Зазначені обставини підтверджуються також фотознімками на а.с. 129-155.

Відповідно до довідки про психологічне обстеження ОСОБА_5, складеної практичним психологом, членом Асоціації спеціалістів з подолання наслідків психотравмуючих подій, ОСОБА_10, у дівчинки з батьком дуже тісний емоційний зв'язок, вони розуміють один одного майже без слів, інтуїтивно добре налаштовані один до одного. Наявність біологічної матері в її оточенні дитина ігнорує. Натомість, вважає своєю мамою бабусю ОСОБА_8, яку зве «мама», а своєю бабусею вважає пробабусю. До біологічної мами у дівчинки не сформована прив'язаність, вона не ключовою фігурою в її оточенні. На момент обстеження дівчинка категорично відхиляє можливість жити будь де без тата і навіть бути без нього декілька днів. Крім того ОСОБА_10 сформувалась у російськомовному середовищі з українським менталітетом, і кардинальна зміна місця проживання може суттєво нашкодити психологічному стану дівчинки. Перебування декілька днів, тим більше місяць, з людиною, що не є в числі її близького оточення (з малюнків та бесід з ОСОБА_10 можна категорично зробити висновок, що її біологічна мати не входить до числа близьких людей дівчинки), може призвести не лише до серйозних нервових розладів, але й психічних порушень у дитини. Для продуктивного вирішення ситуації, що склалась психологом рекомендовано: знайти можливість створити безпечні умови для зустрічі з біологічною мамою на нейтральній території і в присутності батька; переглянути умови тривалого перебування з біологічною мамою після досягнення дитиною 10-річного віку, за умови, що до того часу дівчинка зможе бачитись з нею в безпечній обстановці і поступово прийме маму в своє близьке оточення (а. с. 111-112).

Згідно інформації Служби у справах дітей Сумської міської ради, ОСОБА_5 вже близько двох з половиною років проживає в Україні разом з батьком, бабусею з боку батька та пробабусею. В родині теплі відносини, взаємопорозуміння, батько і бабусі дуже люблять дівчинку, приділяють їй багато уваги, до батька дитина дуже прив'язана та він належним чином виконує свої батьківські обов'язки.

Враховуючи зазначені обставини, на підтвердження яких відповідачем надані належні докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що дитину було правомірно переміщено через кордон за мовчазної згоди позивачки, про що свідчить значний проміжок часу до її звернення із заявою про повернення дитини. Крім того дитина прижилася у своєму новому середовищі, більше двох років проживає на території України та зареєстрована громадянкою України, за висновком психолога та Служби у справах дітей Сумської міської ради, має сталі сімейні зв'язки, вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини.

На думку колегії суддів, підлягає врахуванню також та обставина, що позивачкою на надано жодних доказів на підтвердження того, що у момент переміщення дитини нею ефективно здійснювалися права піклування або здійснювалися б, якби не переміщення.

В своїх поясненнях Головному територіальному управлінню юстиції у Сумській області щодо його відмови повернути дитину, відповідач вказує, що шлюбні стосунки з позивачкою він припинив у зв'язку з подружньою зрадою дружини. Після цього вони домовились із дружиною, що він буде відвідувати доньку, може брати її з собою на вихідні та у разі потреби виїхати з нею в Україну. Дружина разом зі своїм новим співмешканцем почала вести антисоціальний спосіб життя, не піклувалася про дітей (з нею проживають ще двоє старших дітей від іншого чоловіка), а тому виник ризик відібрання дітей до соцпритулку. Враховуючи цю ситуацію, він вимушений був забрати свою доньку та разом з нею виїхав в Україну. Так як у позивачки почалися проблеми із соціальними службами та з оплатою житла, батько її перших двох дітей допоміг їй

переїхати жити в Ірландію. Вважає, що донька потрібна їй для отримання ще більшої соціальної допомоги від держави.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач також пояснив, що він ніколи не перешкоджав спілкуванню позивачки з донькою і не має наміру цього робити. Пропонував їй приїхати в Україну для вирішення питання про місце проживання доньки та спілкування з нею. На даний час позивачка на його дзвінки по «скайпу» не відповідає.

Відповідно до п. З постанови Кабінету Міністрів України № 952 від 10 липня 2006 року «Про виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» до заяви про повернення дитини, крім інших документів, додається зокрема характеристика заявника. Проте, Головним територіальним управлінням юстиції в Сумській області, яке звернулось з даним позовом в інтересах ОСОБА_5 Єкатерини, характеристики позивачки, з якої б можна було отримати інформацію щодо способу її життя, роду занять та умов проживання, суду не надано.

Виходячи з викладеного, колегія судців вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування рішення суду. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення в цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скарг необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Сумській області, яке діє в інтересах ОСОБА_5 Єкатерини, відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді