Справа № 369/5166/15-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/6367/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 24.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Фінагєєва В.О., Сушко Л.П.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку і земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 05 лютого 2008 року померла його мати ОСОБА_4. На праві особистої власності його матері ОСОБА_4 належав житловий будинок та земельна ділянка по вул. Першотравневій № 9 в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області.

Під час тяжкої хвороби матері в 2003 році відповідач змусив її укласти договір дарування спірного будинку та земельної ділянки. Зазначав, що під час укладання вказаного договору дарування ОСОБА_4 не розуміла своїх дій та не могла керувати ними. Вказаним договором було порушено його права, оскільки приїхавши в 2006 році в Україну він дізнався, що залишився без житла. У звязку з захворюванням та тривалим лікуванням він пропустив з поважних причин передбачений законом трирічний строк позовної давності.

Просив визнати недійсним договір дарування будинку № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області та земельної ділянки, що була біля будинку, укладений в 2003 році між дарувальником ОСОБА_4 і ОСОБА_3, та посвідчений Першою обласною державною нотаріальною конторою Київської області, поновити (продовжити) йому пропущений з поважних причин строк позовної давності.

Рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати та ухвали нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Вважаю, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зазначає, що судом не взято уваги, що договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено під впливом тяжких обставин.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Судом встановлено, що 05 лютого 2008 року померла ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 122368, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 18 квітня 2008 року.

15 грудня 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали Договір дарування, відповідно до умов п. 1 якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області на вул. Першотравневій, під № 9.

Згідно умов п. 2 зазначеного договору вказаний жилий будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10 березня 1998 року виконкомом Шпитьківської сільської ради, зареєстрованого у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 27 березня 1998 року за № 321.

30 червня 2007 року ОСОБА_4 склала заповіт за яким земельну ділянку площею 0,2071 га (кадастровий номер :01:008:0052), розташовану за адресою: с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області та належну їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 719192, заповіла ОСОБА_3, 1973 р. н., земельну ділянку площею 1,6002 га (кадастровий номер :07:005:0003), розташовану на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належну їй на підставі державного акта на право власності земельну ділянку серії ЯД № 648321, заповіла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_2 не доведено і не надано суду доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, надання послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом тієї особи, а в разі її смерті-за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно вимог ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов»язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним, застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи оскаржуваний договір дарування жилого будинку № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 ще 15 грудня 1998 року, а не у 2003 році, як зазначав позивач. Вказаний договір дарування був укладений задовго до виявлення у його матері захворювань, про які вказує позивач у своєму позові.

Посилання апелянта, що судом не досліджено обставини щодо психічного стану ОСОБА_4 під час укладення оскаржуваного договору дарування,не береться до уваги колегії суддів, оскільки від призначення по справі судової прсихіатричної експертизи для встановленння психічного стану ОСОБА_4 Позивач відмовився.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позову і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: