У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І., Хопти С.Ф.
Черненко В.А.Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання квартири особистою приватною власністю, поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 квітня 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_7 від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року шлюб між ними розірваний.

Під час шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ім'я відповідача. Рішення про придбання квартири (інвестування її будівництва), вибір квартири та підписання договору інвестування від 04 квітня 2005 року та договору кредиту від 13 квітня 2005 року приймалося під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а шлюб офіційно було зареєстровано через 11 днів після підписання договору інвестування та через два дні після підписання договору кредиту.

Посилаючись на те, що борг за кредитним договором сторони сплачували під час шлюбу за спільні кошти,а будинок було здано в експлуатацію 25 квітня 2008 року, і з цього часу ремонтні роботи та придбання меблів проводились також за спільні кошти подружжя, у наслідок чого об'єкт істотно збільшився у вартості, позивач, з урахуванням уточнень та посилаючись на ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, провести поділ квартири та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири

У жовтні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року, яким шлюб розірвано, встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з грудня 2010 року, з цього час вони проживають окремо за різними адресами, спільне господарство не ведуть. 04 січня 2012 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до договору про інвестування житла від 04 квітня 2005 року на фінансування інвестування будівництва житла - спірної квартири, ним отримано кредит. Розмір інвестицій за договором інвестування становить 151 689 грн 90 коп. 13 квітня 2005 року на виконання умов договору інвестування він сплатив всю суму договору в розмірі 151 689 грн 90 коп., про що свідчить квитанція від 13 квітня 2005 року Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк».

Позивач за зустрічним позовом вказував на те, що зазначені договори були укладені та повна оплата грошової суми за договором інвестування квартири була здійснена до укладення шлюбу, а за час перебування сторін у шлюбі він сплачував кредит за свої власні кошти й продовжує сплачувати кредит по теперішній час. Також, 21 липня 2006 року за біржовою угодою транспортного засобу був придбаний автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2, його ринкова вартість становить 25 тис. дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 132 500 грн. Тому вартість його частки від указаного автомобіля становить 65 750 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на положення ст. ст. 57,60, 69-72 СК України, ОСОБА_7 просив суд визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю та визнати автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 вартість частки вказаного автомобіля в розмірі 65 750 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та за ОСОБА_7 на 1/2 частину вказаної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 вартість частки у спільному майні - автомобілі TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 65 750 грн.

В решті зустрічних позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року змінено рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 04 квітня 2005 року між ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» та ОСОБА_7 було укладено договір про інвестування № БАЛ-2-107.

Відповідно до положень розділу 2 та п.п. 3.1, 5.1 зазначеного Договору ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» зобов'язалося передати у власність ОСОБА_7 квартиру будівельний АДРЕСА_1, а останній зобов'язався прийняти її та сплатити за неї інвестицію у розмірі 151 689 грн. 90 коп.

З метою виконання умов вказаного договору про інвестування щодо внесення грошової суми, що сплачується за об'єкт інвестування, в розмірі 151 689 грн. 90 коп., ОСОБА_7 звернувся до АКБСР «УКРСОЦБАНК» для отримання кредитних коштів.

13 квітня 2005 року між АКБСР «УКРСОЦБАНК» і ОСОБА_7 було укладено договір кредиту № 2005/08/167, відповідно до положень ст. 1 якого банком було надано кредит у розмірі 23 тис. дол. США на фінансування інвестування будівництва житла - спірної квартири.

На виконання умов договору про інвестування 13 квітня 2005 року ОСОБА_7 сплатив на рахунок ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» грошові кошти в розмірі 151 689 грн. 90 коп., що підтверджується відповідною квитанцією.

15 квітня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси було зроблено відповідний актовий запис № 238.

27 лютого 2008 року між ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року, згідно з якою квартирі під будівельним № 180 було присвоєно № 53 (а.с. 49-50).

25 квітня 2008 року житловий комплекс з вбудовано-прибудованим торгівельним центром за адресою: АДРЕСА_1, було здано в експлуатацію на підставі акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

У подальшому, 27 травня 2008 року відповідно до акту приймання-передачі до договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року ОСОБА_7 прийняв у власність від ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» квартиру АДРЕСА_1.

Станом на 05 червня 2008 року було виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру, в якому власником зазначеної квартири зазначено ОСОБА_7

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року по цивільній справі № 2-4684/11 шлюб між сторонами було розірвано.

Судом також установлено, що з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_7 були здійснені платежі на загальну суму 27 291 дол. США.

Також, відповідно до біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу № 408395 від 21 липня 2006 року ОСОБА_7 придбав транспортний засіб - спірний автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2002 року випуску.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору про інвестування спірної квартири сторони виявили бажання вступити у шлюб, тому вказаний договір укладено в інтересах подружжя. Крім того, частина вартості інвестиційної квартири виплачена ОСОБА_7 у період шлюбу, а тому вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання договору про інвестування №БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року сторони вже виявили бажання вступити у шлюбні відносини та зазначений договір, відповідно до умов якого інвестувалося будівництво спірної квартири, було укладено в інтересах подружжя. Та зазначив, що ч. 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Під час шлюбу, за період з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту були здійснені платежі на загальну суму 27 291 дол. США. У спірній квартирі проводився повний ремонт, внаслідок чого вартість квартири істотно збільшилась за час шлюбу внаслідок спільних грошових витрат. Тому квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й при її поділу кожному належить право на 1/2 частину квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу з відповідачем та виплачувалась за його особисті кошти, а тому відповідно до вимог чинного законодавства квартира АДРЕСА_1 не є спільним майном подружжя, а є особистою власністю ОСОБА_7 і не підлягає поділу між сторонами.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У разі поділу майна за ст.70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Вимоги ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення покладають на суд, який розглядає справу, обов'язок ухвалити рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального закону на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, що досліджені під час судового розгляду і оцінені судом з належним обґрунтуванням такої оцінки, а також доводів і заперечень сторін у справі.

Крім того, п. 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України встановлено також обов'язок апеляційного суду зазначати в мотивувальній частині свого рішення відповідні мотиви скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, який вважається виконаним коли суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення, не просто обмежується незгодою із висновками районного суду, а належним чином спростовує висновки суду першої інстанції.

Так, визнаючи ту обставину, що договір про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року, який було укладено за 11 днів до реєстрації шлюбу між сторонами, укладено в інтересах сім'ї, суд першої інстанції посилався на те, що положеннями п. 9 гл. 2 р. ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що державна реєстрація шлюбу проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану після закінчення одного місяця з дня подання нареченими заяви про державну реєстрацію шлюбу і вказана обставина свідчить про те, що на момент укладення договору інвестування сторони виявили бажання вступити у шлюб, яке згодом ними було реалізовано шляхом реєстрації шлюбу 15 квітня 2005 року.

Не погоджуючись із таким висновком районного суду, суд апеляційної інстанції обмежився тим, що вказаний договір укладено до реєстрації шлюбу між сторонами, а факту спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу не встановлено. Однак, при цьому апеляційний суд не спростував належним чином обґрунтування суду першої інстанції в цій частині.

Крім того, ОСОБА_6 вказувала на те, що після введення будинку в експлуатацію, під час перебування сторін у шлюбі, останніми за спільні кошти подружжя проводився ремонт спірної квартири, у зв'язку з чим відбулось збільшення вартості цього майна.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, вказав на те, що ОСОБА_6 не довела належними та допустимими доказами проведення ремонтних робіт та збільшення вартості квартири, оскільки свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказано, що ремонт проведено за власні кошти вказаних свідків в рахунок боргу перед ОСОБА_7 за позикою 2002 року.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи містять докази придбання будівельних матеріалів у спірний період, факт придбання яких підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, які також підтвердили проведення у спірній квартирі ремонтних робіт, що зазначено у рішенні суду першої інстанції. Наявність боргу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перед ОСОБА_7 за позикою 2002 року в рахунок погашення якого проведено ремонт за власні кошти вказаних свідків повинен бути підтверджений належними доказами, як обставина, що має суттєве значення для правильного вирішення даної справи.

Судом також установлено і сторонами не спростовано, що з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_7 були здійснені платежі на загальну суму 27 291 дол. США.

При цьому, за належної перевірки доводів сторін у справі із врахуванням вказаних вище обставин, суду апеляційної інстанції слід звернути увагу на те, що доходи сторін, за рахунок яких здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором та проводились ремонтні роботи у спірній квартирі, відповідно до положень ч. 2 ст. 61 СК України є об'єктами права спільної сумісної власності і з урахуванням цих положень слід оцініти твердження відповідача, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалося за його власні кошти.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик