Справа № 457/231/15-ц
провадження №2/457/168/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Грицьківа В.Т.

при секретарі Ринді О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 29 грудня 2002 року вона була прийнята до відповідача на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором від 19 грудня 2002 року. 09 вересня 2008 року вона була переведена з посади продавця-консультанта непродовольчих товарів на посаду виконавчого директора. 19 листопада 2014 року вона була звільнена за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні їй не виплачено заробітну плату в розмірі 20000 гривень та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 30000 гривень.

Крім цього, позивачка вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати їй моральну шкоду. Те, що відповідач не виплачуав їй заробітну плату та не виплатив компенсацію за невикористану відпустку - заподіяло їй величезні моральні страждання. Весь час вона переживала з приводу існування своєї сім'ї і як наслідок, вона та її сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування з близькими людьми. Вона отримала негативні наслідки немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань. Через невиплату відповідачем належної їй зарплати вона була змушена позичати гроші у близьких та знайомих для забезпечення себе життєво необхідним. Останнім часом їй вже відмовляють в наданні грошей в борг. Така ситуація призводить до сварок із родичами та близькими, до її глибоких душевних страждань. Вона вважає, що незаконними діями посадових осіб відповідача, що порушують вимоги чинного законодавства України, їй було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює в 20000 гривень. Глибина її душевних страждань є безмежною, через те, що, вона по сьогоднішній день відчуває занепокоєність, нервозність, великий сором, приниження, страх та відчай.

Позивачка в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити та доповнила що, заборгованість по заробітній платі у неї виникла за весь її період роботи, тобто з 01.01.2003 року по 19.11.2014 року. За весь період роботи вона також у відпустці не перебувала і заробітної плати не отримувала.

Представник позивачки в судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги позивачки та додав, що його довірителька не має жодних підтверджень своїх позовних вимог, але відповідач зобов'язаний представити докази, що у позивачки відсутня заборгованість по заробітній платі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, позов не визнав, вважає його необгрунтовним, надуманим та додав, що з позивачкою був укладений трудовий договір, який нею долучений до матеріалів позову. Позивачка працювала відповідно до договору. Крім того, вона і сама робила запис у своїй трудовій книжці. Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що позивачка працювала на посадах, які вказані у позовній заяві. Оскільки позивачка працювала на посаді виконавчого директора, то мала доступ до всієї документації, яка і пропала. З цього приводу у Трускавецькій міліції зареєстровано кримінальне провадження за ст. 357 ч. 1 КК України. Претензій до роботи позивачки у його довірителя не було. Всі кадрові питання і нарахування зарплати в тім числі, здійснювала сама ОСОБА_1. Доказів на підтвердження своїх вимог позивачкою не представлено, хоча вона зобов'язана їх представити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання з'явилась, позов не визнала, вважає його необгрунтовним та додала, що з 2003 року ОСОБА_1 працювала продавцем у магазині «Шедевр». Спочатку вона працювала продавцем, а пізніше виконавчим директором. Всі працівники підпорядковувались ОСОБА_1, оскільки вона була виконавчим директором. Всі працювали дуже гарно. Вона ж і складала табель виходу працівників на роботу. Крім цього, ОСОБА_1 щоденно забирала гроші з каси, проводила розрахунок видатків, а відповідач (її чоловік) вже отримував чистий дохід. Нарахування зарплати всім працівникам проводив бухгалтер в м.Дніпропетровську, після чого документація направлялась позивачці факсом, вона підписувала їх та проводилась оплата праці. Зарплата та відпускні виплачувались вчасно. Вся документація зберігалась у кабінеті виконавчого директора, тобто ОСОБА_1. Останнім часом у відповідача були претензії до роботи позивачки, яка не відповідала на телефонні дзвінки, після чого вони вирішила з ОСОБА_1 та продавцями розійтись. Далі всі працівники на зборах вирішили, що будуть звільнятись за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Після зборів ОСОБА_1 взяла із сейфу трудові книжки, свої речі і пішла. В день звільнення було виплачено позивачці 19800 грн. - це зарплата та відпускні. Пізніше 20.11.2014 року до неї зателефонувала ОСОБА_1 та сказала, щоб вона перерахувала на її картку 10000 Євро. Вона відмовилась, після чого почались перевірки у магазині за заявою ОСОБА_1 Пізніше ОСОБА_1 викрала бухгалтерські документи, а зараз стверджує, що їх немає.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_1 пояснила, що вона підтверджує все те, що написано у позовній заяві та додала, що у м. Дніпропетровську вона не була 29.12.2002 року і підприємець сам заключив з нею трудовий договір, розмір зарплати ними обумовлено не було. Договір та додаток до договору вона не підписувала, однак копію трудового договору та додаток до нього отримала рік назад. Спочатку вона працювала продавцем, а згодом виконавчим директором, хоча договір із ПП Брутко на виконання обов'язків виконавчого директора не укладала. В її обов'язки входило укладення трудових договорів, заповнення трудових книжок працівників, сплата всіх комунальних платежів. Всі бухгалтерські документи велись бухгалтером з м. Дніпропетровська - ОСОБА_4, вона ж не видавала ніякої зарплати та не підписувала ніякі відомості. В магазині вона працювала не отримуючи за це зарплату, а коштами на прожиття їй допомагали родичі. Вона вважає, що її звільнили, оскільки відмовилась писати доповідні на своїх працівників. Після звільнення всі працівники писали колективну скаргу у фіскальну службу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона працює у магазині «Шедевр» з 2007 року продавцем-консультантом. На роботу її приймала виконавчий директор - ОСОБА_1 і договір укладався в м. Трускавці. Організацією роботи займалась ОСОБА_3, але кадровими питаннями займалась позивачка. Табель виходу працівників магазину вела ОСОБА_1, вона ж і виплачувала зарплату у кінці місяця по окремій відомості. Зарплату позивачка виплачувала у своєму кабінеті, у який міг зайти кожен працівник, однак документація знаходилась в ОСОБА_1. Гроші з каси забирала в кінці дня директор ОСОБА_1. Їй невідомо, щоб ОСОБА_1 мала заборгованість по зарплаті. Крім того, вона та і всі інші працівники щорічно ходили у відпустки, у тому числі і позивачка.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона працює в магазині «Шик» на бульварі Торосевича, 2, в м. Трускавці. В магазині «Шик» вона працює касиром та бухгалтером. Виторг з магазину вона здавала ОСОБА_1 як директору. Їй невідомий такий факт, що ОСОБА_1 не отримувала заплату, чи мала якусь заборгованість.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вона працювала в магазині «Шедевр» з 02.01.2012 року близько трьох років. З нею було укладено трудову угоду. Дану угоду вона підписувала в м. Дніпропетровську в центрі зайнятості. За період її роботи, ОСОБА_3 говорила, що вона з дівчатами погано працюють та ображала її. Їй зарплату не платили, але вона ходила на роботу, бо боялась, що звільнять по статті. Чи отримувала зарплату позивачка, їй не відомо, чи позивачка була у відпустках - їй також невідомо.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона являється рідною сестрою позивачки. З 2002 року по 29.11.2014 року вона працювала в магазині «Шедевр». Зарплату не виплачували їй, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10. Вони також ходили у відпустку, але їм її не оплачували.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що вона з грудня 2006 року по листопад 2014 року працювала продавцем-консультантом в магазині «Шедевр». Працювала вона неофіційно. Їй та позивачці зарплати не платили. У відпустки вони не ходили та відпускні не отримували.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що вона працювала продавцем-консультантом у магазині «Шедевр» з 2003 року. В цей період виконавчим директором була ОСОБА_1, яка і виплачувала їй зарплату. Табель та всю документацію вела ОСОБА_1, а на час відпустки ОСОБА_1, її обов'язки виконувала ОСОБА_8

Заслухавши позивачку, представника позивачки, представників відповідача, свідків ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити із наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка з 29 грудня 2002 року була прийнята ФОП ОСОБА_2 на посаду продавця непродовольчих товарів за трудовим договором від 19 грудня 2002 року. 09 вересня 2008 року вона була переведена з посади продавця-консультанта непродовольчих товарів на посаду виконавчого директора. 19 листопада 2014 року позивачка була звільнена за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Дані факти стверджуються: копією трудової книжки на ім'я ОСОБА_1, трудовим договором від 29.12.2002 року, який зареєстрований в Амур-Нижньодніпровському центрі зайнятості м. Дніпропетровська та доповненням до трудового договору № 3224 від 29.12.2002 року. Відтак суд приходить до висновку, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Що стосується вимоги позивачки щодо невиплати відповідачем їй компенсації за невикористану відпустку в розмірі 30000 грн., заборгованості по заробітній платі в розмірі 20000 грн., то даний факт у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження.

Натомість в матеріалах справи знаходяться копії відомостей на нарахування та виплату заробітної плати працівникам, які частково підтверджують отримання працівниками заробітної плати, в тому числі і позивачкою. Крім цього, в матеріалах справи наявна офіційна відомість щодо

виплати заробітної плати працівникам, в тому числі і позивачці, зокрема за січень 2012 року. Факт виплати заробітної плати позивачці, підтверджується також відповіддю з управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська за № 2599/03/31 від 07.05.2015 року, в якій зазначено, що ФОП ОСОБА_2 своєчасно та в повному обсязі сплачував нарахування до Пенсійного фонду України і згідно даних Державного реєстру застрахований осіб, зарплата позивачці виплачувалась.

У матеріалах справи (а.с. 58) знаходиться копія колективної скарги за підписом позивачки та свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 на ім'я голови ДФС України про те, що вони заробітну плату у ФОП ОСОБА_2 отримували мінімальну в межах однієї тисячі гривень, а другу частину заробітної плати отримували в конвертах.

В матеріалах справи знаходиться копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження порушеного за заявою ОСОБА_3 з приводу викрадення ОСОБА_1 бухгалтерської документації з магазину «Шедевр» та копії протоколів допитів свідків: ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 В судовому засіданні судом були допитані ці ж свідки, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, однак суд не надає віри їхнім показам, так як вони непослідовні та відрізняються від показів, які були дані ними слідчому під час розслідування вищезазначеного кримінального провадження.

Крім цього, в ході розгляду даної цивільної справи судом за клопотанням представника позивачки 27.07.2015 року було призначено судову бухгалтерську експертизу на вирішення якої поставлено було два питання, зокрема: чи є наявна заборгованість невиплаченої ФОП ОСОБА_2 заробітної плати ОСОБА_1 за період з 29.12.2002 року по 19.11.2014 року, якщо є, то який її розмір; чи є наявна заборгованість невиплаченої ФОП ОСОБА_2 компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 за період з 29.12.2002 року по 19.11.2014 року, якщо є, то який її розмір.

Згідно повідомлення судового експерта від 21.08.2015 року провести судово-економічну експертизу на предмет документального підтвердження наявності заборгованості зарплати позивачці та документального підтвердження наявності заборгованості компетенції за невикористані відпустки позивачці видалось неможливим.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Під час судового розгляду позивачкою не було надано суду жодних переконливих доказів, які б підтверджували обставини, що зазначені в позовній заяві.

Керуючись ст. ст. 115,116 КЗпП України, ст. ст. 10, 60, 209, 212, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ФОП ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В. Т. Грицьків