Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/28/15 Головуючий у 1 інстанції: Кульбаков І.В.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
Єдиний унікальний №2/267/390/13
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 вересня 2015 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 25 вересня 2013 року по справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Перша макіївська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначав, що ОСОБА_5 1926 р.н. є мати його та відповідача, яка мешкала у належній їй на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1.

За життя їх мати склала заповіт від 22.10.2010 року згідно якого належну їх на праві власності спірну квартиру заповіла йому та відповідачці у рівних частинах кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх мати ОСОБА_5 померла, похоронами займався він та його сім'я, родина відповідачки не займалася похоронами.

У червні 2012 року з'ясувалося, що мати на користь його сестри ОСОБА_3 уклала договір дарування від 20.05.2011 року, згідно якого належну їй квартиру подарувала відповідачці. Вказаний договір дарування був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Кравець С.В. Першої макіївської нотаріальної контори за реєстровим № 3-1648.

На момент укладання спірного договору дарування квартири від 20 травня 2012 року за адресою АДРЕСА_1 їх мати страждала на психічне захворювання та не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати недійсним договір дарування квартири від 20.05.2011 року квартири АДРЕСА_1 укладений між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Кравець С.В. Першої макіївської нотаріальної контори за реєстровим № 3-1648.

Рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 25 вересня 2013 року позов задоволено.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, та який було посвідчено 20 травня 2011 року державним нотаріусом Першої макіївської нотаріальної контори за реєстровим № 3-1648.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 287,28 грн. витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., витрати на проведення судово-психіатричної експертизи по справі в розмірі 3595 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір дарування, суд першої інстанції послався на те, що дарувальник під час вчинення правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Такий висновок зроблений судом на підставі аналізу наданих сторонами доказів. В справі проводилася посмертна судово-психіатрична експертиза, за висновком якої ОСОБА_5 під час вчинення договору дарування не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Такі висновки експерта були визнані судом переконливими та мотиви, з яких вони були зроблені, відтворені у мотивувальній частині судового рішення.

Разом з тим, досліджуючи обставини справи у їх сукупності та надані сторонами докази, в тому числі і при розгляді справи судом апеляційної інстанції, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В основу оскаржуваного судового рішення була покладена довідка про те, що 3 березня 2011 року ОСОБА_5 була консультована в Донецькій обласній клінічній психіатричній лікарні, де їй було діагностовано органічний бердовий шизофреноподібний розлад. ( а.с.31 т.1).

Ця ж довідка була врахована у мотивувальній частині висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 червня 2013 року, проведеної Донецьким обласним центром судово-психіатричної експертизи.

Зокрема такий діагноз, який зазначений у довідці, був врахований експертами при побудові висновків про те, що для психоорганічного синдрому з бердовими включеннями притаманна зовні впорядкована форма поведінки, а глибина інтелектуально-мністичних розладів є мінливою. Тож на думку експертів різні свідки по різному можуть сприймати поведінку людини, яка страждає на психоорганічний синдром з бердовими включеннями.

Незважаючи на висновки про мінливість стану хворої, експертиза разом з тим надала категоричний висновок про нездатність ОСОБА_5 керувати своїми діями. Також експертами були розцінені як психічні розлади, що впливають на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, такі симптоми як емоційна нестабільність, нервозність, роздратованість та зниження пам'яті.

Експертами зазначено, що такі симптоми іншими особами сприймаються як особливості людини літнього віку та не сприймаються як психічні захворювання. Разом з тим, експертами не зазначено як саме ці симптоми позбавляли ОСОБА_5 можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними. Так, експертами дубльований діагноз, нібито встановлений при огляді хворої 3.3.2011 року, та не зазначено іншого, який би свідчив, що вищезазначені симптоми та психічні ураження були доведені до такого стану, який би повністю позбавляв людину здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Довідка, покладена у висновок експерта та у мотиви оскаржуваного судового рішення, поставлена під сумнів апелянтом та її достовірність перевірялася судом.

За відповіддю головного лікаря Донецької обласної клінічної психіатричної лікарні (а.с.189) ОСОБА_5 не могла бути оглянута лікарем Обласної психіатричної лікарні, тому що зазначений заклад є стаціонарним, диспансерний нагляд не здійснює.

Крім того, ОСОБА_5 не перебувала пацієнтом зазначеної психіатричної лікарні, жодні довідки психіатричною лікарнею їй не видавалися. Також лікар послався на те, що особа, яка видала довідку, нібито завірену психіатричним закладом, не працює у КЛПУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня.

Також експерт послався на те, що такий діагноз як органічний бердовий шизофреноподібний розлад не може бути поставлений шляхом звичайного огляду пацієнта та потребує проведення стаціонарних медичних заходів.

В іншій відповіді надано уточнюючу довідку про те, що в журналі вихідної кореспонденції лікарні немає такого запису вихідного номеру та дати, який був вказаний у наданій позивачем довідці про огляд ОСОБА_5.

Крім того лікар, який нібито видав довіку, був звільнений з ОКПЛ ще 15 січня 2007 року.

Таким чином, надана позивачем довідка про виявлення та діагностування у ОСОБА_5 органічного бердового шизофреноподібного розладу 3.3.2011 року, не може бути покладена в основу будь-яких висновків про психічний стан померлої особи на час укладення нею договору дарування.

Для усунення сумнівів у правильності висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 червня 2013 року, проведеної Донецьким обласним центром судово-психіатричної експертизи, апеляційним судом Запорізької області була призначена повторна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Запорізької обласної психіатричної лікарні.

У висновку, наданому цією установою від 17.06.2015 року, експертами констатовані хвороби, які мала ОСОБА_5, але разом з тим зазначено, що з огляду на відсутність у медичних документах опису психічного стану не можливо зробити висновок про те, чи була вона здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення договору дарування.

За ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як експертна комісія, яка надавала висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 червня 2013 року, проведеної Донецьким обласним центром судово-психіатричної експертизи, так і експертна комісія Обласної клінічної психіатричної лікарні Запорізької обласної ради складалися з фахових лікарів-експертів, що мають тривалий досвід експертної роботи.

Разом з тим, обидва висновки, хоча і базуються на однаковому вихідному матеріалі (за виключенням зазначеної вище довідки, яка не може бути врахована внаслідок доведення її недостовірності), однак різняться між собою у висновку щодо достатності матеріалів для ствердження про порочність волі дарувальника.

Тож оцінюючи кожен висновок експертів як один з доказів у справі, судова колегія враховує, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 червня 2013 року, проведеної Донецьким обласним центром судово-психіатричної експертизи базується серед інших даних і на недостовірній довідці, а отже не може бути безсумнівним у остаточних виводах.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З огляду на це, виходячи з положень закону про правомірність правочину, встановлених ст. 204 ЦК, судова колегія вважає, що надано недостатньо доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин був вчинений дарувальником як особою, що не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга в частині передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції не може бути задоволена з огляду на відсутність у апеляційного суду таких повноважень у відповідності зі ст. 307 ЦПК.

Керуючись ст.ст.309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 25 вересня 2013 року в цій справі скасувати та ухвалити нове рішення в справі.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: