Справа № 265/4796/15-ц
Провадження № 2/265/2056/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Костромітіної О. О.,

при секретарі Трушковій Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, про визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, про визнання договору недійсним, стягнення коштів» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» коштів у сумі 14 769 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.08.2014р. він уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 011148 фінансового лізингу з додатками.

Згідно п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Ford Focus, зазначений у ті. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі- продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Згідно ст. 9 договору він має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків.

Водночас згідно п. 1.7 договору предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору у розмірі (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

Правовідносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найму (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач вважає, що укладений договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, оскільки визначення предмету лізингу - марка Ford, модель Focus, у кількості 1, вартістю 147690 гривень не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, б/в або новий тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо тобто у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України.

Крім того, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не передбачені переліком, встановленим ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України, та не пов'язані із користуванням предметом лізингу, а саме: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу.

Крім того, фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату.

Водночас спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), і договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Також пунктом 10.11 договору передбачено, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Згідно пункту 10.12 договору при його розірванні після сплати авансового платежу, сплачені кошти не повертаються взагалі.

Зазначені договірні умови та договір в цілому не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та і про фінансовий лізинг в частині права лізингоодержувача на розірвання договору та підстав відповідальності за таку дію та підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець і виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Положення розділу 10 договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності.

Позивач вважає, що відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому,.

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу - є підставою недійсності цього правочину,

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» коштів у сумі 14 769 гривень.

У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Крім того суду пояснив, що він в Інтернеті на сайті «авто лізинг» побачив повідомлення про продаж автомобілю «Ford Focus» на умовах внесення 10% вартості автомобіля у розмірі 14 769 гривень. Він зателефонував по телефону вказаному на даному сайті, на що йому відповіла дівчина, що дійсно він може купити автомобіль «Ford Focus», на умовах внесення 10% вартості автомобіля у розмірі 14 769 гривень та отримати даний автомобіль у м. Тернополі. В цей же день він в м. Маріуполі вніс даний платіж про що є квитанція та поїхав за автомобілем. Коли він приїхав в м. Тернопіль, то автомобіля там не було, на що йому сказали, що автомобіль в Києві. Він поїхав до Києву, де 21.08.2014 року уклав спірний договір. Він дійсно підписував даний договір, однак з умовами договору не був ознайомлений. Коли він ознайомився з умовами договору, то не погодився з ними, та звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору, на що отримав відповідь, що договір вважається розірваним. В договорі вказана дата, яка не відповідає дійсності. Він укладав договір не в день внесення грошей, а пізніше. Просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача до суду не з'явився, просив суд розглянути справу без присутності відповідача та надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що дійсно з позивачем було укладений Договір, який відповідає положеням цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 21.08.2014 р. № 011148 та додатки №1,2, 3 до договору відповідають, договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення Договору № 011148 та додатків до нього.

Відповідно до умов п. 1.7. договору, предмет договору передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: авансового платежу (50% вартості предмету лізингу). Комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу). комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмету лізингу).

Згідно умов визначених п .3.2.1. договору, лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу сплатити перший лізинговий платіж, що передбачений також додатком №1 договору.

Укладений між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_1 договір складається з основного тексту договору, додатку № 1 (графік сплати першого лізингового платежу відповідно до п. 8.2.1. договору), додатку № 2 (графік сплати другого лізингового платежу відповідно до п. 8 2.3. договору) та додатку № 3 (специфікація предмету лізингу).

Після підписання договору, позивачем було сплачено суму в розмірі 14 769,00 гривень (комісійна винагорода лізингодавця - 10% від предмету лізингу), що є частиною першого лізингового платежу.

Позивачем відповідно до вимог Договору було сплачено тільки частину першого лізингового платежу.

Відповідно до вищевказаного п. 1.7 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі.

Таким чином, умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього. Тому, відповідач вважає, що позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання та порядок сплати коштів за укладеним договором.

Позивач зазначає, що правовідносини, які виникли при укладенні договору фінансового лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем, не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та умови спірного правочину є несправедливими.

Проте, з таким висновком неможливо погодитись, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг, а також в позовній заяві взагалі відсутні будь-які докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача.

В зв'язку з тим, що діяльність з фінансового лізингу повністю визначена чинним законодавством України та контролюється Нацкомфінпослуг, укладений між сторонами договір відіграє значну, вирішальну роль у регулюванні правовідносин між сторонами. І саме в правочині максимально точно визначені всі його істотні умови, порядок укладення договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. З аналізу умов чинного Договору, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків

В своїй позовній заяві позивач жодним чином не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. З та ч. З ст 509 ЦК України того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов язків сторін: та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві.

Крім того вважає, що цей договір не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності однією зі сторін. Крім того, поведінка позивача свідчить про бажання ухилитись від взятих на себе зобов'язань за будь-яку ціну.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати:а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б)платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;в) компенсацію відсотків за кредитом; інши витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, при укладенні даного правочину сторони погодили всі відповідні умови, які зобов'язані виконувати, в інших же випадках сторони вправі керуватись не тільки умовами договору, а і вимогами чинного законодавства України, зокрема, Цивільним кодексом України, ЗУ «Про фінансовий лізинг» та інші. Тому представник відповідача не погоджується з висновком позивача, що у договорі містяться лише права для лізингодавця і лише обов'язки для лізингоодержувача.

Також звертає увагу суду на те, що з позовної заяви вбачається, що жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться суб'єктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо залучення коштів відповідачем на власні потреби, невиконання своїх зобов'язань, не ознайомлення з умовами договору тощо.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України є безпідставними.

Таким чином, вважає, даний позов безпідставним та таким, що не підкріплений жодним належним доказом, даний правочин не підлягає визнанню недійсним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем (лізингоодержувачем). Укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах, внаслідок чого просив суд відмовити у задоволені позову.

Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову за наступних підстав.

21.08.2014р. ОСОБА_1 уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 011148 фінансового лізингу з додатками ( а.с. а.с. 7- 16).Укладений між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_1 договір складається з основного тексту договору, додатку № 1 (графік сплати першого лізингового платежу відповідно до п. 8.2.1. договору), додатку № 2 (графік сплати другого лізингового платежу відповідно до п. 8 2.3. договору) та додатку № 3 (специфікація предмету лізингу).

Згідно п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Ford Focus, зазначений у ті. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ОСОБА_1 на своє ім'я за договором купівлі- продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Згідно ст. 9 договору ОСОБА_1 має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків.

Після підписання договору, позивачем на виконання п.3.2.1. договору було сплачено суму в розмірі 14 769,00 гривень (комісійна винагорода лізингодавця - 10% від предмету лізингу), що є частиною першого лізингового платежу, про що свідчить квитанція про перерахунок коштів( а.с.17).

Позивачем відповідно до вимог Договору було сплачено тільки частину першого лізингового платежу.

Відповідно до вищевказаного п. 1.7 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі, а саме предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору у розмірі (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 21.08.2014 р. № 011148 та додатки №1,2, 3 до договору відповідають, договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення договору № 011148 та додатків до нього.

Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладанні даного договору було дотримано усі вимоги, які передбачені чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину та позивач отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про умови даного Договору.

При цьому суд не приймає до уваги при вирішені спору по суті посилання позивача на те, що він сплатив суму у розмірі 14 769,00 гривень (комісійна винагорода лізингодавця - 10% від предмету лізингу) до підписання спірного договору, та він не був ознайомлений з умовами договору, про що свідчить квитанція від 21.08.2014 року, оскільки договір укладений саме 21.08.2014 року у м. Києві, та з квитанції не вбачається, що даний платіж проведений в м. Маріуполі.

Крім того, відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України в обґрунтування позовних вимог є безпідставними, тому суд також не приймає їх при вирішені спору по суті.

Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 року (справа № 6-40цс13) визначено, що необхідно для кваліфікації умов договорів несправедливими, а саме аналізуючи норму ст, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суди дійшли висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст 509 ЦК України того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов язків сторін: та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати:а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б)платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;в) компенсацію відсотків за кредитом; інши витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, при укладенні даного правочину сторони погодили всі відповідні умови, які зобов'язані виконувати, в інших же випадках сторони вправі керуватись не тільки умовами договору, а і вимогами чинного законодавства України, зокрема, Цивільним кодексом України, Законом України «Про фінансовий лізинг», тому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що у спірному договорі містяться лише права для лізингодавця і лише обов'язки для лізингоодержувача, оскільки саме такі умови були погоджені сторонами і мають виконуватись саме в тому вигляді, в якому були погоджені; дані права та обов'язки повністю відповідають вимогам ст. ст. 10- 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Постанови ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки зі сторони позивача ОСОБА_1 жодного належного та допустимого доказу, в сенсі ст. 60 ЦПК України, щодо факту введення його в оману, наявності в діях відповідача умислу суду не надано, тому суд не приймає його посилання про введення його відповідачем в оману до укладання договору та при укладанні договору при вирішені спору по суті.

Протягом розгляду справу судом було також встановлено, що 27 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору.

З листа ТОВ «ЛК «Автофінанс» від 08.09.2014 року вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 договір лізингу № 011148 від 21.08.2014 року вважається розірваним з 27.08.2014 року.

Відповідно до Постанови ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,суди мають розрізняти підстави для визнання правочинів недійсними і підстави для їх розірвання. Визнання правочину недійсним встановлює його недійсність з моменту укладення, що не потребує розірвання, і навпаки за відсутності підстав для визнання правочину недійсним може порушуватися питання про його розірвання.

Оскільки на момент розв'язання цивільного позову спірний договір фінансового лізингу розірваний, то суд вважає, що цей факт є також підставою для відмови у задоволені позову.

Оскільки суд прийшов до висновку, що не має підстав для визнання спірного договору недійсним, то суд приходить до висновку про відмову у задоволені супутніх позовних вимог в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» коштів у сумі 14 769 гривень

Таким чином суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1. є необґрунтованим в цілому внаслідок чого відмовляє у задоволені його позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» коштів у сумі визнання недійсним договору фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» коштів у сумі 14 769 гривень, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О.Костромітіна