Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/692/15 Головуючий у І інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/778/2893/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя та ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 79 073 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 952 грн.

В обгрунтування позову вказував, що згідно постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2014р., визнано протиправною бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя та зобов'язано видати ОСОБА_2 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. На виконання постанови від 10.09.2012р. ОСОБА_2 відповідачем було надано відповідне клопотання, але Управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя йому було відмовлено у достроковому призначенні пенсії, що стало можливим через зміни в пенсійному законодавстві у період, доки він відстоював свої права у судах.

Позивач вважав, що Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя своїми неправомірними діями позбавив його можливості достроково вийти на пенсію відповідно до діючого на той час законодавства, в зв'язку з чим він втратив можливість отримувати пенсію на протязі 16 місяців, тобто в грошовому еквіваленті втратив щонайменше 90 025 грн. з розрахунку можливості отримання пенсії в розмірі 5380 грн. щомісяця за 1,5 роки до досягнення пенсійного віку. Також позивач зазначав, що грубе порушення відповідачем законодавства щодо відмови в наданні клопотання, нарахуванні соціальної виплати у меншому розмірі, зволікання з виконанням рішення суду, дострокове зняття з обліку безробітних, залишення без жодного забезпечення за наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей та наявності ряду хронічних захворювань, що не дозволяло працевлаштуванню, призвели до душевного та фізичного страждання, яке потягло за собою його потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя. З огляду на втрату ним права на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дії відповідача просив стягнути з Правобережного РЗЦ на відшкодування матеріальної шкоди 79 073 грн. та на відшкодування моральної шкоди 10 925 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди - 4 656 гривні 03 копійки, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 гривень, а всього 5156,03 гривні.

Стягнуто з Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя в апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі наголошує на необгрунтованості висновків суду в частині визначення розміру на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, вказуючи на те, що суд неправильно визначив розмір пенсії, який є базовим для нарахування майнової шкоди, у мінімальному розмірі, що призвело до заниження суми майнової шкоди, тому просив змінити рішення суду, стягнувши визначені ним в позові суми, а саме: матеріальну шкоду у розмірі 79073 грн., моральну шкоду у розмірі 10952, всього - 90025 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Правобережного РЗЦ м. Запоріжжя підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.07.2011 року ОСОБА_2 був звільнений з ініціативи власника підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку зі скороче- нням чисельності).

01.08.2011р. ОСОБА_2 зареєструвався у Правобережному районному центрі зайня-тості м. Запоріжжя як такий, що шукає роботу.

Станом на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості позивач досяг 48-річного віку. Право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. "а" ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у ОСОБА_2 мало виникнути з 02.01.2013 року, що підтверджується довідкою від 08.08.2011 року, виданою Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя.

На момент звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у позивача залишилося півтора роки до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

04.08.2011р. ОСОБА_2 подав заяву до Правобережного РЦЗ про видачу клопотання про достроковий вихід на пенсію.

05.08.2011 року Правобережним РЦЗ позивачу було повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії. Відмову обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 не досяг передпенсійного віку - 58 років.

Вважаючи такі дії Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя неправомірними, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011 року в задоволенні позову про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у видачі ОСОБА_2 направлення для оформлення дострокового виходу пенсію до органів Пенсійного фонду України - відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2014р., постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011р. - скасована. Визнано бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя протиправною та зобов'язано Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видати ОСОБА_2 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя підтверджено наявність права у позивача на пенсію за віком відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 02 січня 2013 року, а його передпенсійний вік настав 01.07.2011р., тому він мав право на підставі клопотання РЗЦ достроково вийти на пенсію із зазначеної дати.

Виборюючи своє право на отримання клопотання про достроковий вихід на пенсію у судах, позивач з 08 серпня 2011 року перебував на обліку як безробітний в Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя і був знятий з нього 12.10.2012 року. За час перебування на обліку позивач отримав допомоги по безробіттю на загальну суму 10951,97 грн. (а.с.13).

12.10.2012 року на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р. Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя видано направлення ОСОБА_2 для оформлення дострокового виходу на пенсію.

Однак 24.10.2012р. рішенням № 136 Комісії з розгляду питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсій, Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії за Списком № 1 згідно п. "г" частини 1 ст. 26 ЗУ "Про зайнятість населення", ст. 26, ст. 28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки не виконані вимоги щодо віку та страхового стажу. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось (а.с.8).

Позивач в позові вказував, що до порушення його прав на достроковий вихід на пенсію призвели неправомірні дії Правобережного РЗЦ, який не видав йому своєчасно в серпні 2010р. клопотання до УПФУ. Тому, визначивши матеріальну шкоду, виходячи із розміру нарахованої йому з 01.01.2013р. пенсії - 5 380 грн., яку помножив на 17 місяців, протягом яких він не зміг отримати пенсію через дії відповідача, та віднявши від цієї суми отриманий розмір виплат по безробіттю у сумі 10 925 грн., вирахував розмір майнового відшкодування у сумі 79 073 грн. Також визначив суму на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 925 грн.

Частково задовольняючи вказаний позов ОСОБА_2 та стягуючи з Правобережного РЗЦ на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 4 656 грн. та на відшкодування моральної шкоди 500 грн., суд першої інстанції вважав, що спричинення шкоди діями відповідача є доведеним, але розмір відшкодування суд вважав завищеним, розрахувавши суму для стягнення, виходячи із розміру мінімальної пенсії, а також визнавши достатньою суму на відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн.

Колегія суддів частковов погоджується з цими висновками суду з огляду на те, що вони відповідають матеріалам справи та вимогам чинного законодавства.

Встановлено апеляційним та касаційним судами у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій Правобережного РЗЦ, що через неправильне тлумачення вимог пункту «г» ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про зайнятість населення» та п. «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», Правобережний РЗЦ неправомірно відмовив позивачу у наданні клопотання до УПФУ для дострокового призначення пенсії за 1,5 року до досягнення пільгового пенсійного віку - 50 років.

Так, на момент, коли позивач звернувся до Правобережного РЗЦ м. Запоріжжя 04.08.2011р. про надання клопотання до УПФУ щодо достроково виходу на пенсію була чинною та редакція ч. 1 статті 28 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», за якою позивач мав таке право, але в подальшому з 01.10.2011р. ця редакція була змінена в бік збільшення страхового стажу у чоловіків з 25 років до 35 років, в той час як загальний трудовий стаж позивача складає 31 рік 8 місяців та 27 днів на день його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Тобто такі зміни в законодавстві відбулись через 2 місяці після звернення позивача з приводу надання клопотання, і тому ненадання йому такого клопотання 05.08.2011р. потягло такі правові наслідки як втрату права на достроковий вихід на пенсію за 1,5 роки до досягнення 50-річного віку за пільговим стажем.

За таких обставин, суд зробив правильний висновок, що позивач втратив таке право у зв»язку з неправомірними діями Правобережного РЗЦ м. Запоріжжя.

З 02.01.2013р. ОСОБА_2, досягнувши пенсійного віку, перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, що підтверджується протоколом призначення пенсії № 4007 від 03.01.2013 року.

Отже, за матеріалами справи та згідно з аналізом діючого пенсійного законодавства та законодавства про зайнятість населення встановлено, що, доки позивач виборював своє право на отримання такого клопотання від центру зайнятості у судах, у цьому законодавсті сталися зміни, що призвело до втрати позивачем права на достроковий вихід на пенсію за 1,5 роки до досягнення пільгового пенсійного віку. Відтак, суд правильно визнав, що бездіяльністю Правобережного РЗЦ йому спричинено шкоду.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Саттею 56 Конституції України задекларовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001р. по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з вимогами ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Зважаючи на вимоги проаналізованих норм законів, суд першої інстанції взагалі не дослідив питання про те, чи є належним відповідач у цій справі та за який рахунок підлягає відшкодуванню шкода, спричинена Правобережним РЗЦ м. Запоріжжя.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 20.01.2015р. № 41, Державна служба зайнятості є державним органом, який входить до централізованої системи державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Згідно з п. 1 Положення про Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя він є органом державної служби зайнятості, на який покладаються функції робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у Ленінському та Хортицькому районах м. Запоріжжя. Центр підпорядковується та підзвітний Запорізькому обласному центру зайнятості та Запорізькому міському центру зайнятості.

Відповідно до п. 5 Положення про державну службу зайнятості фінансування дільності Служби та виконання нею функцій, передбачених законодавстовом здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Кошторис видатків Фонду затверджується Кабінетом міністрів України.

Розпорядником коштів Державного бюджету є Державна казначейська служба України.

Пунктом 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України передбачено, що під час проведення попереднього судового засідання суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотання позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якшо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Проте вказаних вимог закону та процесуальних дій судом першої інстанції вчинено не було, не залучено до участі у справі державу України в особі відповідного органу Державної казначейської служби України, як розпорядника коштів державного бюджету, за рахунок якого відшкодовується шкода, спричинена діями або рішення державних органів, у випадку задоволення позову, а також Фонд загальнообов»язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за рахунок коштів якого фінансується діяльність державної служби зайнятості.

Оскільки на стадії апеляційного розгляду відповідно до цивільно-процесуального законодавства колегія позбавлена можливості залучати у справу вказані органи, то позов ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спрямований лише до відповідача в особі Правобережного РЗЦ м. Запоріжжя, на теперішній час не може бути задоволений.

З огляду на на вказані обставини, колегія вважає за можливе у відповідності до ч. 2 ст. 303 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційних скарг сторін, скасувавши рішення суду першої інстанції відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України у зв»язку з незалученням до участі в розгляді цієї справи держави в особі Державної казначейської служби України та Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Правобережного центру зайнятості м. Запоріжжя про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.