Справа № 367/4970/13 Головуючий у І інстанції Линник В. Я.
Провадження № 22-ц/780/1242/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 29.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

29 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Поліщука М.А.,

при секретарі: Нагорній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль", третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, з урахуванням збільшення позовних вимог, обґрунтовуючи його тим, що 10 травня 2006 року між Акціонерним поштовопенсійним банком «Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/4038/81/33829, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 81638,00 дол США, строк користуваня кредитом встановлюється протягом 240 місяців з 10 травня 2006 року по 10 травня 2026 року, процентна ставка складає 12% річних. 24 листопада 2006 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №014/4038/81/33829 від 10.05.2006 року, відповідно до умов якої банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 100000,00 доларів США. 26 квітня 2007 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №014/4038/81/33829 від 10.05.2006 року, відповідно до умов якої суму кредиту збільшено до 210000,00 доларів США з процентною ставкою 12,85% річних. 27.03.2009 року між банком та позичальником, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення кредиту шляхом укладення додаткової угоди №4 до кредитного договору №014/4038/81/33829 від 10.05.2006 року, визначених кредитними договором, сторони домовилися тимчасово, на період з 28 квітня 2009 року до 28 березня 2010 року зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру фактичного нарахованих процентів. За умовами п.2 додаткової угоди №4 було збільшено розмір кредиту шляхом видачі додаткового траншу за кредитом в розмірі та в наступні строки: 27 березня 2009 року 12632,91 доларів США у звязку з видачею зазначеного траншу, сума кредиту складає 222632,91 доларів США. Задля забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором 10 травня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка №2В, площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: Київська область, м.Буча, вул. Революції, кадастровий номер :01:079:0087, заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 637184, 00 грн. Станом на 08.04.2014 року утворилася заборгованість в розмірі 9580520,74 грн.. У звязку з цим просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в розмірі 9580520,74 грн., у рахунок погашення боргу за кредитним договором звернути стягнення на нерухоме майно шляхом проведення прилюдних торгів, а саме: земельної ділянки №2В, площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:079:0087 та стягнути з відповідачів судові витрати.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10.05.2006 року між нею та Акціонерним поштовопенсійним банком «Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен банк Аваль» був укладений кредитний договір №014/4038/81/33829 з додатковими угодами. Згідно з п. 9.1 даного кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник зобовязаний сплачувати кредитору 0,5% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобовязань зазначених в цьому договорі (або 182,5% річних), що вказує на не співмірність штрафних санкцій по відношенню до суми кредиту та заборгованості по відсотках, а це є порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів». У звязку з цим просила визнати даний пункт кредитного договору недійсним.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2014 року основний позов задоволено частково стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 3830382,30 грн. та судові витрати в розмірі 1380,00 грн. в решті позову відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у розмірі 3830382,30 грн. та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в цій частині, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту надання йому кредитних коштів, а саме первинних документів. Крім того вважає, що розрахунок заборгованості за кредитом є спірним і викликає сумніви у правильності суми заборгованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючі позовні вимоги ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в розмірі 3330382,30 грн., суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач в супереч умовам договору не сплачує належні платежі, чим ухиляється від виконання своїх цивільно правових обовязків, у звязку з цим вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків є правомірними. Разом з цим суд вважав, що розмір пені, визначений банком значно перевищує розмір його збитків, тому на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені до 500000,00грн.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Крім того суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої висновки тим, що незавершений будівництвом будинок, що розташований на земельній ділянці, яка передана ОСОБА_3 банку в іпотеку, є також предметом іпотеки по Договору іпотеки від 10.05.2006 р.. Зазначений будинок є іпотекою по зобовязанням за споживчим кредитом, він використовується як місце постійного проживання позичальника та майнового поручителя, є обєктом незавершеного будівництва, докази того, що у позичальника або майнового поручителя у власності є інше нерухоме житлове майно відсутні, а загальна площа будинку не перевищує 250 кв.м, звернення стягнення на нього неможливе у звяку з дією Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України» .

Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним п.9.1 договору, обґрунтовував свої висновки тим, що умова договору є несправедливою, а тому є підстави для визнання п. 9.1 кредитного договору недійсним. Разом з цим позивачу про зміст п. 9.1 кредитного договору було відомо в день укладення договору 10.05.2006 р., перебіг строку позовної давності щодо вимог визнати договір в частині даного пункту недійсним розпочався саме із цієї дати, а трирічний строк закінчився 10.05.2009 р. Отже, із зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду з порушення строку позовної давності (в квітні 2014 р.), підстав для поновлення такого строку суду не надано. Враховуючи, що на застосуванні наслідків пропуску строків позовної давності наполягала представник позивача, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону та в цій частині рішення суду не оскаржується апелянтом.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 10.05.2006 р. між Акціонерним поштовопенсійним банком «Аваль», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/4038/81/33829 (т. 1 а.с. 41-42), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 81638 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 12% річних. Згідно даного кредитного договору строк користування кредитом встановлюється протягом 240 місяців з 10.05.2006 р. по 10.05.2026 р..

24.11.2006 р. між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, відповідно до умов якої встановлено розмір кредитної лінії 100 000,00 доларів США. (т. 1 а.с. 36).

26.04.2007 р. між позичальником та банком укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору (т. 1 а.с. 42-44), згідно якої суму кредиту збільшено до 210 000,00 доларів США, а процентну ставку за користування кредитними коштами встановлено в розмірі 12,85% річних.

27.03.2009 р. банком з ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №4 до кредитного договору (т. 1 а.с. 45-51), в якій сторони домовилися тимчасово, на період з 28.04.2009 р. до 28.03.2010 р. зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру фактичного нарахованих процентів.

Згідно п. 5.1 кредитного договору ОСОБА_2 зобовязалась здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу банку щомісячно до 28 числа кожного місяця часткове погашення кредиту та відсотки за користування кредитними коштами.

Однак взяті на себе зобовязання належним чином не виконала, тому станом на 08.04.2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором від 10.05.06 № 014/4038/81/33829 згідно розрахунку заборгованості наданим банком (т. 2 а.с. 12-18) становить 3330382,30 грн., яка складається із заборгованості по кредиту 183 931,72 доларів США (що еквівалентно 2 142 982,77 грн.), заборгованості по відсоткам 101 914,23 долари США (що еквівалентно 1 187 399,53 грн.).

Для забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 10.05.2006 р. зі змінами та доповненнями (т. 1 а.с. 52-57), відповідно до п. 1.1. якого цей договір забезпечує вимогу банку, що випливає із кредитного договору від 10.05.06 № 104/4038/81/33829, за умовами якого позичальник зобовязаний до 10.05.2026 р. повернути кредит у розмірі 222 632,91 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку. У відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобовязань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого згідно умов передбачених цим договором.

Відповідачам банком були направлені вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитними договором (т. 1 а.с. 58-59, 62-64), однак такі вимоги залишились без виконання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання за договором має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідач не погоджуючись з сумою отриманого кредиту та розрахунком заборгованості наданим банком заявив клопотання про призначення судової економічної експертизи для визначення фактично отриманої суми кредитних коштів, оскільки останній надавався траншами, визначення сум сплачених відповідно до умов договору та визначення заборгованості по кредитному договору.

12 березня 2015 року ухвалою колегії суддів було призначено у справі економічну експертизу.

Судовий експерт неодноразово направляв клопотання про надання фінансових та інших документів щодо укладеного кредитного договору між сторонами спору.

29 вересня 2015року НДЛСУ надала висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи в якому зазначено, що у звязку з ненаданням ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» всіх документів на клопотання, в експертизі не можливо визначити яка фактично сума була отримана відповідачем, скільки коштів було сплачено відповідачем та визначити суму заборгованості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно взяв до уваги виписки по рахунках, як підтвердження отримання коштів та розрахунок заборгованості, оскільки вони є неповними, також не є первинними фінансовими документами, які б свідчили та були доказом отримання коштів відповідачем зазначених у розрахунку заборгованості.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по кредитному договору ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по кредитному договору та в частині судових витрат відповідно до ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 3830382,30 грн. та судові витрати в розмірі 1380,00 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: