Справа №473/1632/15-ц 02.11.2015 02.11.2015 02.11.2015
Провадження №22-ц/784/2567/15
Справа № 473/1632/15-ц
Провадження № 22-ц/784/2567/15 Головуючий у 1 - й інстанції Лузан Л.В.
Категорія 46 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

02 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю :

- позивача ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_6

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що є наймачем квартири АДРЕСА_2.

В квартирі, крім неї, зареєстровані малолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її колишній чоловік - відповідач по справі. Тимчасово знятий з реєстраційного обліку їх син ОСОБА_8, у зв'язку з навчанням.

Посилаючись на те, що з грудня 2009 року відповідач в спірній квартирі не проживав без поважних причин, не сплачував вартість комунальних послуг, позивач на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України просила про задоволення позовних вимог.

Уточнивши позовні вимоги до початку розгляду справи по суті і, посилаючись на те, що восени 2010 року відповідач добровільно вибув зі спірної квартири на інше місце проживання в квартиру АДРЕСА_1, де до теперішнього часу постійно проживає із співмешканкою, позивач просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, на підставі ст. 107 ЖК України.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом його вселення, посилаючись на те, що він вимушено залишив спірне житло через погіршення шлюбних відносин з позивачем, припинення між ними шлюбу, а після цього, і створення йому перешкод у користуванні квартирою, іншого житла він немає.

Також зазначав, що у період їх шлюбу, у 2007 році позивач, з метою позбавлення його права на приватизацію спірного житла, шляхом обману, підробки і використання підроблених документів, незаконно, без його відома і згоди, приватизувала квартиру з їх сином ОСОБА_8 Про це він дізнався від позивача у 2010 році коли намагався вселитися в квартиру.

-2-

У лютому 2015 року на підставі рішення суду його житлові права були поновлені, визнано недійсними приватизація квартири, розпорядження органу приватизації та видане свідоцтво про право власності на житло. Проте і після цього позивач перешкоджала йому у вселенні в квартиру.

Зустрічний та первісний позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2015 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9, посилаючись на те, що судом дана невірна оцінка наданим нею доказам щодо вибуття відповідача зі спірної квартири на інше постійне місце проживання, втрати ним права користування житлом, просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 просила залишити в силі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність його висновків обставинам справи і порушення ним норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню із таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовах, суд першої інстанції вважав їх вимоги недоведеними і безпідставними.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що до 2003 року трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 належала до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України, а 21 жовтня 2003 року передана в комунальну власність і з 2008 року перебуває на балансі та обслуговуванні ОСББ «Вогник - 2» (а.с.80-84). У серпні 1989 року батько відповідача ОСОБА_10 разом з сім'єю, дружиною ОСОБА_11 та синами ОСОБА_12 (відповідачем по справі) та ОСОБА_13, на підставі ордеру № 1283 від 08 серпня 1989 року вселилися в цю квартиру (а.с.87). 01 квітня 1994 року наймач ОСОБА_10 виписався з квартири, 01 січня 1996 року з квартири виписався його син ОСОБА_13, а 02 квітня 2002 року - його дружина ОСОБА_11 (а.с.78).

03 грудня 1994 року відповідач ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачем ОСОБА_15 і вона прийняла його прізвище (а.с.48). ІНФОРМАЦІЯ_2 року у сторін народився син ОСОБА_8

09 жовтня 1998 року ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_8 прописалися в спірній квартирі, як члени сім'ї відповідача ОСОБА_6

20 листопада 2003 року особовий рахунок на квартиру був переоформлений на ОСОБА_3 (а.с.89). Проте, договір найму житла нею не було переукладено.

27 листопада 2003 року відповідач знявся з реєстраційного обліку, а 05 квітня 2004 року в установленому законом порядку знову зареєструвався в цій квартирі, як член сім'ї наймача (позивача у справі).

12 серпня 2010 року у сторін народилася донька ОСОБА_7

У 2012 році шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

При цьому, з грудня 2009 року сторони припинили шлюбні відносини, як зазначено у рішенні суду про розірвання шлюбу (а.с.6).

Як зазначала позивач, у вересні 2010 року відповідач виселився з квартири, у зв'язку з тим, що створив нову сім'ю .

-3-

Із пояснень відповідача ОСОБА_4 та показів свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 слідує, що через погіршення шлюбних відносин та виникнення неприязних стосунків з позивачем, на початку зими 2010 року відповідач залишив квартиру, деякий час проживав в гаражі, потім орендував житло в м. Вознесенську.

З матеріалів справи вбачається, що з 2011 року відповідач мешкав в АДРЕСА_1, у квартирі жінки, з якою він проживав без реєстрації шлюбу.

На час вирішення спору в спірній квартирі зареєстровані сторони по справі та їх донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В силу ч. 2 ст. 107 ЖК України, якою обґрунтовувала свої вимоги позивач змінюючи підставу позову, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено в пункті 11 постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

На підтвердження обрання відповідачем іншого постійного місця проживання - квартири АДРЕСА_1, позивач посилалася на акт обстеження житлових умов від 17 квітня 2015 року, покази свідка ОСОБА_19 та матеріали кримінального провадження і постанову органів внутрішніх справ від 13 серпня 2012 року про відмову у відкритті кримінального провадження за заявою відповідача за відсутністю складу злочину (а.с.9-10, 76, 90-94, 102-105).

Проте, із їх змісту не вбачається фактів того, що проживання відповідача у вищезазначеній квартирі є обранням ним іншого місця проживання, та того, що власник цього житла визнав за ним право постійного користування цим житлом, що вірно констатував суд першої інстанції та відхилив ці докази.

Те, що відповідач проживав у вищезазначеній квартирі разом із жінкою без реєстрації шлюбу, саме по собі не свідчить про обрання ним іншого постійного місця проживання та, у зв'язку з тим, втрату права на користування спірним житлом.

Іншого матеріали справи не містять.

Отже, доводи позивача про те, що відповідач створив нову сім'ю та, у зв'язку з тим, вибув з квартири на інше місце постійного проживання, ніякими належними та допустимими доказами не підтвердженні і відповідачем не визнані.

Те, що позивач несе витрати на утримання спірного житла не є підставою для задоволення первісного позову та не позбавляє її права звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення понесених нею витрат.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обрання відповідачем іншого місця постійного проживання та втрати ним права на користування спірною квартирою згідно ст. 107 ЖК України. У зв'язку з чим, вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

-4-

Щодо зустрічних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод користування квартирою шляхом вселення, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 2,3 статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача та їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Заперечуючи проти первісного позову та обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що з 2009 року в спірній квартирі він не проживав спочатку через погіршення шлюбних відносин з позивачем, потім створення йому перешкод у користуванні квартирою та позбавлення його законних підстав на користування житлом після припинення шлюбних відносин з позивачем, у зв'язку з вчиненням останньою злочину щодо незаконної приватизації квартири у 2007 році, без його відома, та оформлення права власності на квартиру за позивачем та їх сином ОСОБА_8

На думку колегії суддів, вказані заперечення відповідача щодо поважності причин його відсутності в спірному житлі понад встановлений законом строк заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються наданими ним доказами.

Як встановлено і вбачається з матеріалів справи, у 2004 році відповідач був зареєстрований в спірній квартирі та до 2010 року проживав в ній, як член сім'ї наймача (позивача). У 2011 році він частково сплатив кошти по утриманню будинку та прибудинкової території.

Через погіршення шлюбних відносин між сторонами, відповідач вимушено залишив квартиру та іншого постійного місця проживання не мав.

Після припинення шлюбних відносин з позивачем, ОСОБА_4 не втрачав зв'язок з квартирою та інтерес до цього житла. Так, з його пояснень вбачається, що через декілька місяців, як залишив квартиру, у 2010 році він намагався вселитися в квартиру, проте ОСОБА_3 його не впустила і повідомила, що власником квартири є вона і їх син ОСОБА_8, яку вони набули в порядку приватизації.

Дізнавшись про приватизацію спірного житла без його відома і згоди, відповідач звернувся до правоохоронних органів. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 лютого 2011 року, яка набрала законної сили, за вчинення підробки і використання підроблених документів під час приватизації спірної квартири та скоєння шахрайства, з метою позбавлення відповідача права на її приватизацію, ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ч.ч. 1,3 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України на підставі акту амністії (а.с.54).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_4 було поновлено його право на набуття права власності на житло в порядку приватизації та визнано недійсною приватизацію спірної квартири, розпорядження орану приватизації та видане свідоцтво про право власності на житло (а.с.55-56).

За таких обставин, на думку колегії суддів, через погіршення шлюбних відносин між сторонами, та відсутність законних підстав для вселення відповідача у квартиру після припинення їх шлюбних відносин, відсутність відповідача за місцем реєстрації не можна вважати безпричинною.

-5-

Також з матеріалів справи вбачається, що після ухвалення вищевказаного рішення суду та набрання ним законної сили, 07 березня 2015 року відповідач намагався вселитися в квартиру, проте не зміг цього зробити, у зв'язку з відмовою на це позивача.

В судовому засіданні позивач пояснила, що не бажала вселення в квартиру відповідача.

Отже, виходячи з того, що ОСОБА_4 не втрачав зв'язок з квартирою та права користування нею у відповідності до вимог ст. 71 ЖК України, а позивач заперечує проти його вселення та проживання в квартирі, то його право на користування квартирою підлягає захисту та він підлягає вселенню в квартиру.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і відмовив ОСОБА_4 у захисті порушеного права, то у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про його задоволення, з розділенням судових витрат.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача піддягають стягненню 511 грн. 57 коп. (243 грн. 60 коп. + 267 грн. 97 коп.) судового збору в обох судових інстанціях та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 511 (п'ятсот одинадцять) грн. 57 коп. судового збору в обох судових інстанціях та 2000 (дві тисячі) грн. витрат на правову допомогу.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: