Справа № 457/559/15-ц
провадження №2/457/274/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.

при секретарі - Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Брокбізнесбанк» в особі Львівської філії АТ «Брокбізнесбанк», третя особа ОСОБА_2 про розірвання іпотечного договору,,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Брокбізнесбанк» в особі Львівської філії АТ «Брокбізнесбанк», третя особа: ОСОБА_2 про розірвання іпотечного договору.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що між нею ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» 16.07.2008 року було укладено договір поруки №103/Т/08/Ф. Згідно даного договору, вона як поручитель, зобов'язалась перед Кредитором (АКБ «Брокбізнесбанк») відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов'язань боржником ОСОБА_2 за договором про надання кредиту №103/Т/08/Ф від 16.07.2008 року у сумі 50000 доларів США зі сплатою 16% річних в доларах США. В якості забезпечення вимог Акціонерного банку «Брокбізнесбанк» за Кредитним договором №103/Т/08/Ф від 16.07.2008 року був укладений іпотечний договір завірений приватним нотаріусом Чичерською Л.О. Предметом іпотеки є нежитлова будівля, що розташована в м. Трускавець Львівської області АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки складала 500000 грн. На момент підписання Іпотечного договору АТ «Брокбізнесбанк» отримавши від НБУ ліцензію на відповідні види діяльності, взяв на себе зобов'язання, перебуваючи в правовому полі. Однак на думку позивача, АТ «Брокбізнесбнак» належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, а саме: не повідомив позивача про відкликання НБУ ліцензії, запровадження тимчасової адміністрації в банку, призначення уповноваженої особи, початку процесу ліквідації банку, закриття Трускавецького відділення та рахунків Позичальника. Предметом іпотеки є нерухоме майно, яке являється торгівельним павільйоном, а позивач зареєстрована, як фізична особа - підприємець та вид її діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна. Позивач зазначає, що отримує від підприємців пропозиції, щодо здачі приміщення (іпотеки) в оренду, однак не може, цього зробити, оскільки відповідач не реагує на звернення позивача щодо дачі згоди на це, що в свою чергу призводить до упущеної вигоди.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що існують наявні підстави для розірвання іпотечного договору та як наслідок скасування заборони на відчуження зазначеної в договорі нежитлової будівлі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився і не повідомив причини своєї неявки, хоча їх належним чином було повідомлено про час та місце розгляду справи і від них не поступало клопотання про слухання справи у їх відсутності, тому за вказаних обставин, суд вирішив слухати справу без їх участі.

Третя особа: ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1 і 3 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Преамбула Закону України № 1023-XII від 12 травня 1991 року "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Законрегулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 статті 11 Закону та частиною 2 статті 12 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-II "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

Згідно із частиною 1 статті 55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Згідно із пунктом 3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В силу пункту 3.3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Згідно із абзацом 2 пункту 3.8 Правил банк у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору повинен попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно з частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу пункту 3.2 "Вимог до іпотечних кредитів", затверджених Рішенням наглядової ради Державної іпотечної установи від 16.09.2005р. № 6, надання іпотечних кредитів позичальникам - фізичним особам здійснюється первинним кредитором виключно у грошовій одиниці України - гривні. Погашення іпотечного кредиту та відсотків за його користування здійснюється виключно у грошовій одиниці України - гривні. Згідно із пунктом 3.5 цих Вимог погашення кредиту та відсотків за його користування може здійснюватися щомісячно або щоквартально ануїтетними платежами або сплатою суми основного боргу рівномірними частинами з нарахуванням відсотків на залишок основного боргу згідно з порядком, затвердженим Правлінням Установи. Періодом сплати (або платіжним періодом) вважається період, за який Позичальник повинен сплатити черговий платіж, згідно графіка погашення іпотечного кредиту, і дорівнює одному місяцю або кварталу.

В силу частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу).

В судовому засіданні встановлено, що 16.07.2008 року між АБ «Брокбізнесбанк», ОСОБА_1, а також ОСОБА_2 укладено договір поруки №103/Т/08/Ф.

Згідно п.1.1 Договору поруки, в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, Поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов'язань Боржником за договором про надання кредиту №103/Т/08/Ф від 16.07.2008 року у сумі 50000 доларів США 00 центів зі сплатою 16% річних у доларах США.

Крім цього, 16.07.2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, який 16.07.2008 року посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №1383.

Пунктом 1.1 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець з метою забезпечення виконання Позичальном основного зобов'язання, що випливає з кредитного договору, цим передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку Предмет іпотеки.

Згідно договору іпотеки, предметом іпотеки є нежитлова будівля, що розташована в місті Трускавці Львівської області, АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України).

Згідно із абзацом 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

В силу положень частини 5 статті 11, статті 18 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, пунктом 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до частини 2 статті 8 Цивільного кодексу України у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

В силу статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Україна є державою-учасницею Організації Об'єднаних Націй, тому на її території безпосередньо діють Керівні принципи для захисту прав споживачів, прийняті Резолюцією Генеральною Асамблеєю ООН від 9 квітня 1985 № 39/248 (далі - Керівні принципи).

Згідно з Керівними принципами політика урядів повинна бути спрямована на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої економічні засоби; на забезпечення задовільних технічних і експлуатаційних характеристик, належних методів розподілу, добросовісної ділової практики, інформативного маркетингу і ефективного захисту проти практики, яка може негативним чином торкнутися економічні інтереси споживачів і здійснення вибору при покупці; урядам слід активізувати свої зусилля щодо запобігання практики, що завдає шкоди економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники та інші особи, які беруть участь у наданні товарів і послуг, дотримувалися встановлених законів і обов'язкових норм (пункти 13 і 14). Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Рекламна та торгова практика повинна відповідати принципу справедливого обслуговування споживачів і правовим вимогам. Це вимагає надання інформації, необхідної споживачеві для прийняття компетентних і незалежних рішень, а також заходів щодо забезпечення правдивості наданої інформації (пункти 19 і 20).

Україна, приєднавшись до Статуту Ради Європи, ратифікованого Законом України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР, вважається членом Ради Європи. В силу Статуту Ради Європи для членів зазначеної міжнародної організації обов'язкова Директива Рада Європи № 93/13 / ЄС "Про несправедливі умови в договорах із споживачами" (далі - Директива), в якій зазначається, що несправедливою є така умова, яка вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача. Несправедливою може бути визнано лише умова, яка не було предметом спеціального узгодження зі споживачем (пункт 1 статті 3). Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування Директиви до решти договору (пункт 2 статті 3).

Директива містить примірний (не є вичерпним) перелік умов, які можуть розглядатися як несправедливі, зокрема, положення про визначення ціни товарів у момент доставки або дозвіл продавцеві товарів або виконавцю послуг підвищувати ціну на них без надання в обох випадках споживачеві кореспондуючого права розірвати договір, коли остаточна ціна є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору (підпункт "l" пункт2 додатку).

Таке широке трактування несправедливих умов співзвучне з міжнародним договірним принципом, який направлено на усунення дисбалансу прав і обов'язків сторін у договорі і коротко іменується істотним дисбалансом. Цей принцип отримав відображення в Принципах європейського договірного права (ст. 4.109) і Модельних правилах європейського приватного права (ст. II.-7:207).

В силу статті 4: 109 Принципів ЄДП "Надмірна вигода чи несправедлива перевага" допускає анулювання контракту в разі виникнення явної невідповідності між зобов'язаннями сторін, яке дає одній стороні надмірну перевагу. Перевага має бути явно надмірною. Така перевага має існувати в момент укладення договору. Крім того, така перевага має ґрунтуватися на залежності однієї із сторін від іншої або на тому, що одна зі сторін була пов'язана з іншою стороною довірчими стосунками, відчувала економічні труднощі, або була непередбачливою, необізнаною, не мала досвіду або необхідних навичок ведення переговорів.

Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними закономінтересами споживачів їх кредитних послуг.

В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань).

Верховний Суд України в постанові від 11.09.2013р. по справі № 6-40цс13 зробив наступний правовий висновок: "Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві".

Судова практика виходить з того, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушенням пункту 2 частини 2 статті 11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 р. у справі № 6-26251св14).

Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, слід дійти висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносить істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору.

Судом встановлено, що іпотечному договорі відсутні положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. При цьому, суд приймає до уваги строк дії кредитного договору, який становить 20 років; неможливість врахування споживачем (іпотекодавцем), як слабкої сторони договору, яка не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні; встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитного договору (5,05 грн. ) і на момент пред'явлення позову (13.05.2015 р.) - 20,63 грн., а відтак суми платежу за договором у гривнях, яка є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після отримання постанови Правління Національного банку України № 107 від 28.02.2014 про віднесення АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» до категорії неплатоспроможних Фонд гарантування вкладів фізичних осіб 03.03.2014 розпочав процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в даному банку з 03.03.2014 по 02.06.2014.

В подальшому, з урахуванням пропозиції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК", керуючись вимогами чинного законодавства Правління Національного банку України прийняло рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" (постанова Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339).

Таким чином, з 11 червня 2014 року відкликаються банківська ліцензія, генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій та розпочинається процедура ліквідації зазначеного банку.

В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що банком повідомлялось позичальника та іпотекодавця в письмовій формі про зміну істотних умов договорів, які полягли у: зв'язку з ліквідацією банку (відсутні відомості про повідомлення іпотекодавця про ліквідацію банку), відсутності реквізитів для перерахування кредитних коштів (неповідомлення банком реквізитів, щодо сплати кредитних коштів після закриття Трускавецького відділення, порушення п.10.6 Іпотечного договору), цими діями банк поставив позичальника в скрутне становище, фактично самоусунувся від виконання своїх зобов'язань та перешкоджанні позичальнику належним чином виконати його обов'язок.

Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч.2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з економічною ситуацією в Україні (зростання курсу іноземної валюти майже у п'ять разів) позичальник неодноразово звертався до банку з пропозиціями/заявами (про внесення змін до договору про надання споживчого кредиту) щодо реструктуризації заборгованості, однак дані пропозиції залишені без задоволення з підстав ліквідації банку.

В Іпотечному договорі відсутні зазначення щодо валютних ризиків (не зазначення сторони на кого покладаються валютні ризики), з цього вбачається, що сторони в момент укладання договору не передбачали настання такої зміни обставин. Крім цього, іпотечним договором передбачено, що договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником Основного зобов'язання за Кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений 16.07.2008 року, а кінцевий термін повернення кредиту 15.07.2018 року, тобто при укладанні кредитного та іпотечного договорів, сторони керувались обставинами які діяли на момент укладення договорів та виходили з того, що до встановленого кінцевого терміну повернення кредиту така зміна обставин не настане (ліквідація банку, покладення всіх валютних, економічних ризиків на споживачів).

Банк, таку зміну обставин, як ліквідація банку не може усунути, а також зменшити ризики споживачів (реструктуризацією заборгованості), що підтверджується листом Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» Куренного О.В. від 30.03.2015 року.

Виконання Іпотечного договору іпотекодавцем порушує співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки іпотекодавець не була повідомлена банком про вищезазначені ризики, а тому позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Крім цього, неналежне виконання банком умов Іпотечного договору (ігнорування відповідей іпотекодержателем на заяви іпотекодавця щодо надання дозволу на оренду частини предмета іпотеки) перешкоджає іпотекодавцю займатись підприємницькою діяльністю, оскільки здавання в оренду власного нерухомого майна є основним доходом іпотекодавця.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення, а саме: слід розірвати Іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за №1383 від 16.07.2008 року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1; скасувати заборону на відчуження зазначеної в договорі нежитлової будівлі, розташованої в м. Трускавець Львівської області на АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та яка була предметом іпотеки за договором зареєстрованим в реєстрі за №1383 від 16.07.2008 року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати Іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за № 1383 від 16 липня.2008року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1.

Скасувати заборону на відчуження зазначеної в договорі нежитлової будівлі, розташованої в м. Трускавець Львівської області на АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та яка була предметом іпотеки за договором зареєстрованим в реєстрі за № 1383 від 16 липня 2008 року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1.

Стягнути з Акціонерного банку «Брокбізнесбанк» на користь ОСОБА_1 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. І. Марчук