У Х В А Л А

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Міністерство оборони України, про виселення та стягнення заборгованості за проживання, за касаційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка) звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що на підставі договорів про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року та 22 грудня 1997 року, які укладені між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України, і додаткових угод до них ОСОБА_4, ОСОБА_5 були заселені до кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку АДРЕСА_1. Згідно з додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України, останнє зобов'язувалось: після введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 вивільнити (шляхом переселення сімей військовослужбовців і працівників Збройних сил України в жилі приміщення, які їм будуть надані) і передати зайняті такими особами кімнати в гуртожитку університету; протягом 2010 року провести відселення решти сімей військовослужбовців із займаних ними кімнат у гуртожитку; до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців і звільнені жилі приміщення передати університету. Однак Міністерство оборони України своїх зобов'язань не виконало, а сім'ї військовослужбовців, у тому числі й ОСОБА_4, ОСОБА_5, проживають у гуртожитку.

Посилаючись на те, що з 01 січня 2012 року між Міністерством оборони України й університетом відсутні договірні відносини щодо користування жилими приміщеннями гуртожитку, у зв'язку із чим відсутні й підстави для проживання в гуртожитку ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які не здійснюють оплату за проживання в гуртожитку згідно з додатковою угодою від 19 серпня 2009 року та наказом ректора університету від 13 травня 2011 року, КНУ ім. Т. Шевченка просив стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 борг за користування жилим приміщенням у розмірі 20 325 грн 13 коп. і виселити їх із займаної кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року, в задоволенні позову КНУ ім. Т. Шевченка відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2014 року у відкритті касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою КНУ ім. Т. Шевченка на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року відмовлено за п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 01 липня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У поданій касаційній скарзі КНУ ім. Т. Шевченка, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що підстави, передбачені ст. 132 ЖК Української РСР для виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку, відсутні, оскільки підставою для заселення їх у гуртожиток були договори, укладені між КНУ ім. Т. Шевченка і Міністерством оборони України, а також їх заселення не пов'язане із роботою або навчанням. Крім того, позивачем не доведено настання обставин, які б давали підстави змінювати розмір оплати за проживання в гуртожитку, а також не надано доказів належного повідомлення відповідачів про зміну розміру цієї оплати.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 11 вересня 1995 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України було укладено договір про підготовку спеціалістів, згідно з умовами якого та додаткових угод до нього від 21 лютого 1997 року № 07-94, від 28 жовтня 1998 року № 07-94-1 останньому було передано блок-секції у гуртожитку АДРЕСА_1 для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей.

22 грудня 1997 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України було укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів. 19 серпня 2009 року до вказаного договору укладено додаткову угоду № 303/44/09, відповідно до розділу 2 якої Міністерство оборони України зобов'язалося після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 до кінця 2011 року вивільнити та передати університету житлові кімнати в студентському гуртожитку № 11, зайняті сім'ями військовослужбовців, у тому числі звільнених у запас або відставку (п. п. 2.1, 2.2, 2.3).

На підставі зазначених договорів та додаткових угод до них сім'я ОСОБА_5 у складі двох осіб, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у 2000 році були заселені до кімнати НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи підстави позову, КНУ ім. Т. Шевченка посилався на те, що оскільки строк дії додаткової угоди від 19 серпня 2009 року № 303/44/09 на проживання військовослужбовців у гуртожитку АДРЕСА_1 закінчився у грудні 2011 року, то починаючи з 01 січня 2012 року відсутні підстави, які б надавали право відповідачам на проживання у кімнаті НОМЕР_1 вказаного гуртожитку.

У той же час, вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позову про виселення відповідачів із указаного гуртожитку з підстав відсутності будь-яких договірних відносин між останніми та університетом, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не звернули уваги на те, що правовою підставою для вселення відповідачів у гуртожиток були договірні відносини між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України, строк дії яких закінчився. З огляду на таке суди не перевірили, чи не припинилися за таких обставин правові підстави для зайняття відповідачами спірних жилих приміщень та чи не порушуються у зв'язку із цим права позивача на користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України, передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку згідно з калькуляцією визначається на підставі наказу ректора.

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Із матеріалів справи вбачається, що плата за користування гуртожитком АДРЕСА_1 визначалася наказами ректора університету від 21 березня 2006 року № 184-32, від 30 грудня 2009 року № 871-32, від 13 травня 2011 року № 370-32 та з 01 червня 2011 року становила 402 грн у місяць за одне ліжко-місце, зайняте мешканцями, які не є співробітниками університету, та членами їхніх сімей.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають у гуртожитку, займають три ліжко-місця, отримують і користуються житлово-комунальними послугами, які належним чином надаються університетом, то вони мають сплачувати за проживання у гуртожитку та надані їм комунальні послуги.

Крім того, як на одну з підстав відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідачів заборгованості з оплати за проживання у гуртожитку суди послались на відсутність доказів своєчасного інформування відповідачів щодо підвищення розміру плати за проживання у гуртожитку.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України суди не надали належної оцінки акту від 18 травня 2011 року, згідно з яким відповідач відмовився ознайомитися з наказом від 11 травня 2011 року № 365-32 «Про оплату за користування гуртожитками університету», на підставі якого встановлено вартість проживання за одне ліжко-місце у сумі 402 грн (а. с. 71-72).

З огляду на таке висновки судів про безпідставність позову є передчасними.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук