У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив солідарно стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_9 заборгованість у сумі 744 750 грн 40 коп., посилаючись на те, що 12 червня 2004 року між ним та відповідачами було укладено договір позики, згідно умов якого останні отримали від нього у борг спочатку 40 000 доларів США, а 28 червня 2004 року - 26 000 доларів США. Крім того, 4 липня 2004 року вони позичили ще 27 800 доларів США, які були їм потрібні для закупівлі сировини на виготовлення спирту та супутні поточні витрати і витрати з приводу реалізації продукції. Відповідно до умов договору відповідачі зобов'язалися сплачувати 33 % від прибутку, який вони отримали від своєї діяльності у зв'язку з використанням запозичених у нього коштів. Всього було позичено 92 800 доларів США, про що складено та підписано розписку від 3 серпня 2004 року. До цього часу відповідачі користуються його коштами, не сплачують відсотки та відмовляються повертати борг. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 744 750 грн 40 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено, стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 744 750 грн 40 коп. заборгованості. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики з відповідачами, позивач надав розписку від 3 серпня 2004 року, відповідно до якої директор Тхорівського спиртзаводу ОСОБА_7 та заступник директора ОСОБА_8 отримали від ОСОБА_6 для закупівлі зерна, меласси, ферментів та іншого для поточних витрат і виробничих потреб Тхорівського спиртзаводу сезону 2004 - 2005 років з випуску продукції через ТОВ «Компанія Ельба» та на реконструкцію Тхорівського спиртзаводу з випуску побутової хімії, миючих та чистячих засобів на патоці грошові кошти у загальній сумі 92 800 доларів США, а саме: 12 червня 2004 року отримано 40 000 доларів США, 28 червня 2004 року отримано 26 000 доларів США, 4 липня 2004 року отримано 27 800 доларів США (а. с. 4).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Висновок апеляційного суду, викладений в оскаржуваному судовому рішенні, повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду України, наведеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, оскільки суд апеляційної інстанції надаючи оцінку розписці правильно виходив із того, що відсутні передбачені законом підстави вважати, що спірні правовідносини за договором, укладеним у формі розписки від 3 серпня 2004 року, виникли між позивачем та фізичними особами ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

У той же час суди правильно визначили, що фактично розписка містила умови про спільну діяльність, за якою кошти у розмірі 92 800 доларів США передавалися відповідачам для закупівлі зерна, меласси, ферментів та іншого для поточних витрат і виробничих потреб Тхорівського спиртзаводу сезону 2004 - 2005 років з випуску продукції через ТОВ «Компанія Ельба» та на реконструкцію Тхорівського спиртзаводу з випуску побутової хімії, миючих та чистячих засобів на патоці, і вона не містила умови щодо повернення отриманих грошових коштів, а також отримання прибутку.

Крім того, слід зазначити, що висновок апеляційного суду щодо застосування положень ст. ст. 11, 33 ЦПК України, відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 січня 2015 року, у справі № 6-204цс14, згідно якої за змістом ст. ст. 11, 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Г.В. Юровська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: