УХВАЛА

іменем україни

19 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ТОВ «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 29 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №1701/0808/88-106, за яким банк надав позичальнику кредит в розмірі 46 500 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за його користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Виконання умов указаного договору забезпечено іпотечним договором від 29 серпня 2008 року, предметом якого є належна ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1.

У результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

28 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») було укладено договір факторингу №15, відповідно до якого банк відступив фактору свої права вимоги за кредитним договором, а в цей же день між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було також укладено договір факторингу, згідно з яким ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги за зобов'язаннями, які виникли у ОСОБА_4 за кредитним договором від 29 серпня 2008 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у останньої станом 1 листопада 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 828 685 грн. 31 коп., позивач просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 29 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №1701/0808/88-106, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати боржнику кредит в сумі 46 500 доларів США, а боржник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у сумі, строках та на умовах, що передбачені договором.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а ОСОБА_4 у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе договірних зобов'язань має прострочену заборгованість.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором 29 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу №15, відповідно до якого було відступлене ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у Реєстрі заборгованості боржників, в тому числі право вимоги за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором від 29 серпня 2008 року №1701/0808/88-106.

У цей же день ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості по кредитних договорах, в тому числі за вищезазначеним кредитним договором від 29 серпня 2008 року, у зв'язку з чим усі права кредитора за зазначеним кредитним договором належать ТОВ «Кредитні ініціативи».

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами разом з відступленням прав вимоги заборгованостей за кредитними договорами від боржників, що здійснюються на підставі укладеного між сторонами договору факторингу від 28 листопада 2012 року.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у позичальника ОСОБА_4 утворилася заборгованість по кредиту на загальну суму 828 685 грн 31 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із положень ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте погодитися з таким висновком судів не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Таке право передбачене і п. 4.1. договору іпотеки.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон).

Нормами Закону встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові №6-46цс15 від 15 квітня 2015 року.

З огляду на викладене ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік