АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/470/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення суми (курсової різниці) за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_7, третя особа Придніпровський відділ ДВС Черкаського міського управління юстиції про стягнення суми боргу.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника ОСОБА_6, яка підтримала доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення суми (курсової різниці) за договором позики.

Позивач посилався на те, що 28.01.2008 року між ним та ОСОБА_6, ОСОБА_8 був укладений договір позики, згідно якого позичальники (відповідачі) отримали у позикодавця (позивача) грошові кошти в сумі 112500 грн., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 15000 євро за середнім курсом НБУ.

Відповідно до п. 2 договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 28.01.2012 року.

При цьому позика, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку, має відповідати еквівалентові суми 15000 євро за середнім курсом НБУ (станом на 28.01.2012 року становила 157538 грн. (15000,00 євро Х 1050,2592 грн. середній курс НБУ станом на 28.01.2012 року = 157538,00 грн.).

На забезпечення виконання грошових зобов'язань між позивачем та відповідачами 28.01.2008 року був укладений договір іпотеки без оформлення заставної, предметом якого є: двохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: 18000, АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., що розташована на першому поверсі дев'ятиповерхового цегляного будинку.

В зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань за договором, зокрема в строк до 28.01.2012 року суму позики в розмірі 15000 Евро, (що еквівалентно гривні 157538 грн. станом на 28.01.2012 року) не повернули, чим грубо порушили права позивача. Останній звернувся 12.03.2012 року з позовом до Придніпровського районного суду м. Черкаси про звернення стягнення на предмет іпотеки.

08.11.2012 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 2314/6102/12 (провадження № 1/2314/2627/12) позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, встановивши спосіб реалізації квартири шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною для подальшої реалізації квартири в розмірі 239370 грн. Виселено відповідачів з вказаної квартири; стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1570 грн. та витрати, пов'язані з правовою допомогою в сумі 2000 грн., а всього 3570,00 грн..

28.03.2013 року рішенням Апеляційного суду Черкаської області по справі № 22ц/793/762/13 апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_9 задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.11.2012 року змінено, в абзац другий резолютивної частини рішення слова «за кредитним договором» змінено словами: «за договором позики в розмірі 157538,00 грн.» абзац четвертий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 785 грн. з кожного»; в решті рішення залишено без змін.

28.10.2013 року позивач звернувся до Придніпровського відділу Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання рішення суду.

На даний час триває процедура виконавчого провадження, сума позики (заборгованість) відповідачами не повернута.

Надаючи кошти в позику відповідачам, позивач розраховував, що останні повернуть позику вчасно, а саме в строк до 28.01.2012 року та в Евро валюті. Крім того, в нього на утриманні знаходиться його мати - інвалід другої групи ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно потребує догляду та необхідності матеріального утримання.

В процесі розгляду апеляційної скарги в апеляційному суді Черкаської області представник відповідачів заявив, що кошти у відповідачів є і вони готові їх повернути. При цьому, розраховуючи на порядність відповідачів, передавши матеріали в Державну виконавчу службу (зокрема виконавчі листи та номер р/р для перерахування коштів (заборгованості) відповідачами), позивач поїхав за кордон на роботу. Однак його на кордоні зняли з рейсу, повідомивши йому, що заборонено виїжджати за межі України, таку заборону наклав Соснівський районний суд м. Черкаси від 30.01.2014 року. Повернувшись в м. Черкаси, позивач отримав копію Ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.01.2014 року, з якої йому стало відомо, що заборонено виїзд за межі України в зв'язку з тим, що він заборгував державі 18013,29 грн. При цьому заплатити державі борг позивач не зміг в зв'язку з тим, що відповідачі йому суму позики за договором так і не повернули.

В зв'язку з цим життя позивача різко погіршилося, а саме позивач позбавився роботи, позбавився заробітку, позбавився можливості матеріально утримувати свою матір та свою сім'ю, позбавився можливості повернути державі борг в розмірі 18013,29 грн. та як результат, обмежений у виїзді за кордон, обкладений арештами на рухоме та нерухоме майно. На сьогоднішній день курс євро суттєво збільшився, а відтак сума позики в еквіваленті на гривню також збільшилася.

Тому ОСОБА_7 вважає, що з відповідачів підлягає до стягнення курсова різниця Евро, яка виникла в зв'язку з не поверненням позики та значним здороженням євро по відношенню до гривні, а також: стягнення з відповідачів інфляційного збільшення та трьох процентів річних (коштів за порушення грошового зобов'язання), які пов'язані з простроченням повернення суми позики.

Таким чином на дату складання даної позовної заяви заборгованість відповідачів по договору становить 72629 грн. 50 коп., з яких:

- 56844,67 грн., що є курсовою різницею (збитками);

- 1917,50 грн., що є інфляційними за період з лютого 2012 року по лютий 2014 року включно;

- 13867,33 грн., що є трьома процентами річних за період з 29.01.2012 року по 25.03.2014 включно.

На підставі наведеного, 16, 22, 526, 543, 610, 611, 623, 625 ЦК України, позивач з урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог, просив суд солідарно стягнути з відповідачів по договору 108521,86 гривень, з яких:

- 92737,03 гривень - являється курсовою різницею (збитками);

- 1917,50 гривень - інфляційні нарахування за період з лютого 2012 року по лютий 2014 року включно;

- 13867,33 гривень - 3 % річних за період з 29.01.2012 року по 25.03.2014 включно.

Також просив стягнути судові витрати в розмірі 3157,11 гривень.

У вересні 2014 року ОСОБА_6, ОСОБА_8 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7, третя особа Придніпровський відділ ДВС Черкаського міського управління юстиції про стягнення суми боргу.

Позивачі за зустрічним позовом посилались на те, що вони виселились з іпотечної квартири, про що складений ОСОБА_2 державним виконавцем та винесена постанова державного виконавця від 30.08.2013 року про закінчення виконавчого провадження де зазначено, що встановлено: «Фактичне повне виконання рішення згідно з виконавчим документом» .

Позивачами за зустрічним позовом вже давно виконано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.11.2012 року.

Більше того, згаданим рішенням було встановлено початкову ціну іпотечної квартири в розмірі 239 370 грн.. Тим же рішенням встановлено суму позики, яку отримали ОСОБА_6 та ОСОБА_8 - 112 500 грн. та визначено суму їх боргу в розмірі 157 538 грн..

Тому, на їх думку, саме ОСОБА_7 з моменту виселення відповідачів - з моменту виконання рішення суду від 08.11.2012 р. винен відповідачам за первісним позовом різницю від суми вартості квартири та визначеного судом боргу: 239370 грн. -157 538 грн. = 81 832 грн..

Тобто, відповідачі за первісним позовом з моменту виконання рішення суду від 08.11.2012 року позивачу вже нічого винні не були, натомість позивач, який отримав виконання рішення суду про звернення стягнення на квартиру, вартість якої була більша за присуджений борг на 81832 грн., повинен був повернути ці кошти, але не повернув і по сьогодні.

Починаючи з 30.08.2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вимушені були орендувати житло та сплачувати щомісяця 2000 гривень.

Таким чином, витративши 24 000 грн. за період з 30.08. 2013 року по 30.08.2014 року, ОСОБА_7 повинен відшкодувати вимушено понесені відповідачами за первісним позовом збитки.

Окрім того, за для виконання свого обов'язку власника нерухомого майна та з метою належного утримання відповідачі за первісним систематично сплачують комунальні послуги за квартиру, що приблизно складає 450 гривень, а за рік склало суму 5400 грн., що, у свою чергу, теж є вимушеними витратами.

А тому , загальна сума боргу, яку необхідно стягнути з позивача на користь відповідачів становить 111 232 грн.

На підставі наведеного, ст.ст. 3, 5, 6, 192, 524, 526 ЦК України, позивачі за зустрічним позовом з урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог, просили суд у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення 72 629, 50 грн. та судових витрат. - відмовити повністю. Задовольнити їхній зустрічний позов до ОСОБА_7 та стягнути з останнього на їхню користь суму боргу в розмірі 118 818,54 грн..

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2014 року суду первісний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення суми (курсової різниці) за договором позики та зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу об'єднано в одне провадження..

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 108521,86 гривень за договором позики від 28.01.2008 року, яка складається з 92737,03 гривень , що є курсовою різницею, 1917,50 гривень - інфляційні нарахування та 13867,33 гривень - 3% річних.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати, які складаються з 171,89 гривень - витрати по оформленню довіреності у нотаріуса на представництво інтересів в суді, 1900 гривень - по оплаті правової допомоги, 1085,22 гривень судового збору, а всього 3157,11 гривень.

В зустрічних позовних вимогах ОСОБА_6 , ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу -відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_7 повністю відмовити у задоволенні його вимог та задоволити зустрічний позов ОСОБА_6 про стягнення на його користь з ОСОБА_7 боргу в розмірі 118818,54 грн..

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

По справі встановлено, що 28.01.2008 року між позивачем ОСОБА_7, - з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_8, з другої, - був укладений договір позики, згідно якого позичальники ОСОБА_6 та ОСОБА_8 отримали грошові кошти в сумі 112500,00 гривень, що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 15000,00 євро за середнім курсом Національного банку України (НБУ) (ар.спр.12).

Сторони за цим договором домовилися про те, що:

а) договір позики є безпроцентним;

б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 28.01.(двадцять восьмого січня) 2012 року.

Позика, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 15000,00 євро за середнім курсом Національного банку України.

Виконання зобовязання за договором позики має бути здійснено, як в ньому зазначено, готівкою в м. Черкаси. Позичальники вправі повернути, а позикодавець зобовязаний прийняти вказану суму грошей і достроково. Якщо позичальники не повернуть позичені гроші до вказаного строку, позикодавець вправі предявити даний договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченому чинним законодавством України (в тому числі звернутися до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису), та вимагати при цьому повернути йому позику.

Цей договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей позичальникам.

Встановлено, що в забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором позики 28 січня 2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки (без оформлення заставної), предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_3, має всі зручності, загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., що розташована на першому поверсі дев'ятиповерхового цегляного будинку, яка належить іпотекодавцям ОСОБА_6, ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстраційним № 1912, яка зареєстрована в КП «ЧООБТІ» в реєстраційній книзі № 6 під реєстровим № 120 (ар.спр.13-14).

Заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 112500,00 грн. (п.2.2.3). Ринкова вартість предмету іпотеки визначена ПП ОСОБА_12 10.12.2007 року в сумі 239370,00 грн.

Встановлено, що відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_8 взяті на себе зобовязання за вказаним договором позики в строк до 28.01.2012 року не виконані, суму позики в розмірі 15000,00 євро, що еквівалентно 157538,00 грн. станом на 28.01.2012 року, вони не повернули ОСОБА_7, в звязку з чим позивач 12 березня 2012 року звернувся з позовом до Придніпровського районного суду м. Черкаси про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 листопада 2012 року по справі № 2-2314/6102/12 позов про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_3, встановлено спосіб реалізації квартири шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною для подальшої реалізації квартири в розмірі 239370,00 грн., виселено відповідачів з квартири АДРЕСА_4, а також стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1570,00 гривень та витрати, пов'язані з наданням правової допомоги, - в сумі 2000,00 гривень, а всього 3570,00 грн. (ар.спр.15-16).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2013 року частково задоволено апеляційну скаргу представника відповідачів адвоката ОСОБА_9 і вищевказане рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.11.2012 року змінено, а саме , в абзаці другому резолютивної частини рішення слова «за кредитним договором» замінено словами : « за договором позики в розмірі 157538,00 грн.», та абзац четвертий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 785,00 грн. з кожного». В решті рішення залишено без змін, тобто основна суть його не змінена (ар.спр.17-18).

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_8 і до теперішнього часу не розрахувалися з ОСОБА_7, суму позики в розмірі 15000 євро, яка дорівнювала 157538,00 грн. станом на 28.12.2012 року, йому не повернули, а тому він змушений був звернутися з даним позовом до суду.

Як вказує суд, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору;

2) зміна умов зобовязання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За ч. ІІ цієї статті битками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ч. 2 ст. 612 ЦК боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч.І).

Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором (ч.ІІ).

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день предявлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (ч.ІІІ). При визначення неодержання доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи , вжиті кредитором щодо їх одержання.

Враховуючи наведені правові норми, суд, на думку колегії, правильно визначився, що відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_8 як боржники, які вчасно суму позики не повернули, тобто прострочили виконання зобовязання (фактично порушили зобовязання його невиконанням взагалі), мають відповідати перед позивачем ОСОБА_7 за завдані йому таким простроченням збитки, які в даному випадку полягають в різниці по середньому курсу євро, встановленого НБУ, який існував на час предявлення позову, а в даному випадку, точніше, на час збільшення позовних вимог, та курсом, який був на 28.01.2012 року, коли відповідачі мали провести кінцевий розрахунок за договором позики. Як вище зазначалось, згідно п. 2 договору позики від 28.01.2008 року, укладеному між сторонами, позика, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку, має відповідати еквівалентові суми 15000,00 євро в національній валюті за середнім курсом НБУ.

Згідно матеріалів справи, на 28 січня 2012 року 15000,00 євро за середнім курсом НБУ 1050,2592 грн. за 100 євро, становило суму 157538,88 грн. На час предявлення ОСОБА_7 даного позову, - на 25-27.03.2014 року 15000,00 євро за середнім курсом НБУ 1429,2178 грн. за 100 євро становило суму 214382,67 грн. (ар.спр.2-5;26-27).

На момент збільшення позовних вимог ОСОБА_7, - на 15.09.2014 року 15000,00 євро за середнім курсом НБУ 1668,5002 грн. за 100 євро дорівнювало суму 250275,03 грн. (ар.спр.89-94).

Отже, курсова різниця євро в еквіваленті в національній валюті станом на 15.09.2014 року в порівнянні з сумою на 28.01.2012 рік дату повернення боргу за договором позики, - становить: 250275,03 157538,00 = 92737,03 грн. І така сума підлягає до стягнення з відповідачів на користь позивача, як правильно вказав суд (а.спр.89-94).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

А остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання , на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості відповідачів перед позивачем вбачається, що сума інфляційних нарахувань за період з лютого 2012 року по лютий 2014 року включно становить 1917,50 грн., а три проценти (відсотки) річних за період з 29.01.2012 року по 25.03.2014 року включно становить суму 13867,33 грн., саме про стягнення яких заявив позивач.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що загальна сума, яка підлягає до стягнення з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_8 в солідарному порядку як із солідарних боржників (оскільки за договором позики від 28.01.2008 року у них солідарний обовязок перед позивачем ОСОБА_7В.) становить 108521,86 грн. та складається з:

- 92737,03 грн. курсової різниці (збитки);

- 1917,50 грн. інфляційні нарахування ;

- 13867,33 грн. 3 % річних.

Проте, з таким висновком в повному обсязі погодитися не можна.

Інфляція загальне збільшення рівня цін на товари споживання та виробництва внаслідок знецінення і зниження купівельної спроможності національних грошей. Гроші знецінюються в результаті порушення балансу між їх кількістю , що знаходиться в обігу, та кількістю споживчих товарів, що є на ринках. Інфляція соціально-економічне явище, що виникає на фоні непропорціональності випуску грошових знаків і реальних обсягів відтворювання.

Виходячи з цього і вищенаведених положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зауважити, що за Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, як зазначено у здійсненому Верховним Судом України Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі 6-3673вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Враховуючи наведене, що темпи і рівень інфляції впливає на валютний курс, враховуючи також, що збитки у вигляді курсової різниці, які спричинені позивачу відповідачами внаслідок прострочення виконання грошового зобовязання, підраховані в еквіваленті до іноземної валюти «євро» за середнім курсом НБУ, судова колегія вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних нарахувань в сумі 1917,50 грн.

Стягнення цієї суми в даному випадку не відповідає вимогам чинного законодавства. Тому рішення суду в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового, - про відмову позивачу в задоволенні таких вимог.

Розглядаючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_8, суд, на думку колегії, обгрунтовано визнав їх надуманими, направленими на протидію первісного позову ОСОБА_7

В ході розгляду справи було встановлено , що рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 08.11.2012 року виконано відповідачами лише частково, а саме здійснено лише виселення ОСОБА_6, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_5, а рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконано не було.

Крім того вищевказаним рішенням було визначено суму заборгованості відповідачів перед позивачем в розмірі 157538,00 гривень та встановлено початкову ціну іпотечної квартири в розмірі 239370,00 гривень.

Тому, дійсно, як зазначив суд, не можна погодитися з доводами представника відповідачів ОСОБА_13 щодо того, що ОСОБА_7 присуджена більша на 81832,00 грн. (239370,00 грн. 157538,00 грн.) сума боргу, та що відповідачі вимушено понесли збитки по вині саме ОСОБА_7 і змушені були орендувати квартиру та платити комунальні послуги.

Встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.11.2012 року за ОСОБА_7 не було визнано право власності на квартиру відповідачів, а встановлено лише примусовий спосіб задоволення вимог кредитора - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру.

Згідно вказаного рішення задоволено декілька вимог позивача. В рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 157538,00 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки належну відповідачам квартиру АДРЕСА_3 з встановленням способу реалізації даної квартири шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною для подальшої реалізації в обсязі 239370,00 грн. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_4. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в розмірі по 785,00 грн. з кожного.

У звязку з цим судом видано і декілька виконавчих листів, які були предявлені до виконання до Придніпровського відділу Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції.

Встановлено, що оди н із виконавчих листів - № 2/2314/262/2012 від 26.04.2013 року про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_8 з вищезгаданої квартири , дійсно, був виконаний , відповідачів виселено і виконавче провадження в частині виселення відповідачів закрито.

Відносно виконавчого провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4, суд вказав, що воно не закрито. на час розгляду даної справи триває процедура примусової реалізації іпотечного майна (вказаної квартири) через публічні торги в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Проте під час перегляду даної справи в апеляційній інстанції встановлено, що 08 грудня 2014 року з публічних торгів продана квартира АДРЕСА_4 за стартовою ціною у 239370,00 грн., про що Придніпровський відділ ДВС Черкаського МУЮ надав документи. 10.12 2014 року сума в обсязі 227401,50 грн. була перерахована на рахунок виконавчої служби. Згідно платіжного доручення № 4010 від 26 грудня 2014 року на рахунок ОСОБА_7 перерахована сума 188140,00 грн., тобто вже після ухвалення судом рішення.

Однак, на думку судової колегії, наведене на суть ухваленого рішення із зазначеними вище змінами не впливає. Відповідачам слід буде ще додавати кошти для того, щоб розрахуватися з позивачем в повному обсязі за даним рішенням.

Посилання представника ОСОБА_6, ОСОБА_8 на те, що ОСОБА_7 порушив права та інтереси відповідачів, дійсно, як вказав суд, - не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки встановлено, що в 2008 році саме за проханням відповідачів про надання позики ОСОБА_7 надав таку позику, тобто допоміг у скрутний і необхідний момент позивачам, надавши в позику значну суму грошей, і сподіваючись, безумовно, що борг буде належним чином і вчасно повернутий, - в строки, встановлені договором позики від 28.01.2008 року.

Однак відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_8 в порушення прав та інтересів ОСОБА_7 порушили умови договору позики, поставивши ОСОБА_7 в скрутне матеріальне становище, гроші, що отримали в борг, не повернули до даного часу.

Як зауважив суд, ОСОБА_7 вимушений в примусовому порядку намагатись через суд, через органи ДВС реалізувати іпотечну квартиру, щоб повернути свої ж кошти.

За таких обставин суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги відповідачів не узгоджуються з фактичними обставинами справи і не підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат ОСОБА_7 у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України , суд стягнув в солідарному порядку з обох відповідачів на користь позивача понесені судові витрати: 171,89 грн. у відшкодування витрат по оформленню довіреності у нотаріуса на представництво інтересів в суді; 1900,00 гривень у відшкодування оплати правової допомоги та 1085,22 грн. судового збору, а всього в сумі 3157,11 грн.

Однак з таким висновком не можна погодитись.

Суд не врахував, що чинним законодавством не передбачено стягнення або відшкодування судових витрат в солідарному порядку, тому в даному випадку невірно застосований принцип (чи порядок) відшкодування судових витрат.

Не підлягають відшкодуванню витрати по оформленню у нотаріуса представництва інтересів в суді в сумі 171,89 грн., оскільки, як правильно зауважив представник апелянта, положеннями п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, зокрема, й витрати на правову допомогу судові, але чинним цивільно-процесуальним законодавством як судові витрати не передбачено відшкодування одній із сторін витрат, понесених нею в звязку із здійсненням її представником визначених у дорученні повноважень. Представник особи, яка бере участь у справі, за дорученням має процесуальний статус саме особи, яка надає правову допомогу.

Тобто надання правової допомоги представником не відноситься до виду судових витрат в даному випадку, тому понесені позивачем витрати по оплаті послуг представника не відшкодовуються. В звязку з наведеним, в частині стягнення на користь позивача витрат на оформлення у нотаріуса довіреності на представництво інтересів в суді в розмірі 171,89 грн. слід було відмовити, і що судом не враховано.

Крім того, не врахував суд і того, що в даному випадку не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати на отримання правової допомоги в сумі 1900,00 грн., оскільки в судовому засіданні представник позивача не надав доказів щодо обчислення розміру компенсації в обсязі 1900,00 грн., понесених позивачем витрат на правову допомогу, як того вимагає Постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року за № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». На це також звернув увагу представник відповідача і апелянта ОСОБА_6

Необхідно зазначити, що і розмір відшкодування судових витрат по сплаті судового збору на користь позивача з урахуванням зміни рішення має становити по справі 533,02 грн., а не 1085,22 грн., як зазначено в рішенні.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення суду в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача всіх вказаних вище судом судових витрат, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення і в цій частині - про відмову у стягненні на користь позивача з відповідачів в якості судових витрат суми 171,89 грн., сплаченої за оформлення у нотаріуса довіреності на представництво інтересів в суді, про відмову у стягненні на користь позивача з відповідачів суми у 1900 грн. за надання правової допомоги, та про стягнення з відповідачів на користь позивача у відшкодування витрат по судовому збору суми у 533,02 грн. в рівних долях.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року по даній справі змінити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року по даній справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 інфляційних нарахувань (на суму боргу) в розмірі 1917,50 грн. та в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 вказаних судом сум в якості судових витрат.

Відмовити ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення інфляційних нарахувань (на суму боргу) в розмірі 1917,50 грн., про стягнення в якості судових витрат суми в 171 грн. 89 коп., витраченої на оформлення у нотаріуса довіреності на представництво інтересів в суді; про стягнення в якості судових витрат 1900 грн. витрат по оплаті правової допомоги.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_8 користь ОСОБА_7 у відшкодування витрат по судовому збору 533 грн. 02 коп. в рівних долях.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :