ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_4, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними заповідальних розпоряджень в договорах банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 8 грудня 2014 року просив визнати недійсними заповідальні розпорядження на ім'я відповідача ОСОБА_4 в договорах банківських вкладів, укладених його матір'ю ОСОБА_5 із публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), а саме: від 22 листопада 2010 року SAMD № 7245, від 23 листопада 2012 року SAMD № 697, від 31 грудня 2012 року SAMD № 0537, від 19 січня 2013 року SAMD № 1173.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на грошові вклади у ПАТ КБ «ПриватБанк».

У зв'язку з тим, що у вказаних депозитних договорах міститься заповідальне розпорядження вкладника на ім'я ОСОБА_4, нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Проте у депозитних договорах не зазначено даних особи, щодо якої зроблено заповідальні розпорядження; ці заповідальні розпорядження не відповідають волевиявленню матері, оскільки не відповідають дійсній меті та не породжують правових наслідків. Крім того, підписи на заповідальних розпорядженнях є різними, що вказує на їх підроблення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 22 листопада 2010 року, 23 листопада 2012 року, 31 грудня 2012 року і 19 січня 2013 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено чотири договори банківських вкладів, у яких міститься заповідальне розпорядження на користь ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Постановою нотаріуса від 30 серпня 2014 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади у зв'язку з відсутністю документів.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що волевиявлення померлої ОСОБА_5 в момент складання заповідальних розпоряджень не було вільним та не відповідало її волі. Крім того, суду не надано доказів того, що неправомірними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які перебувають у безпосередньому причинно-наслідкового зв'язку із вказаними діями відповідача.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що волевиявлення померлої ОСОБА_5 у момент вчинення заповідальних розпоряджень не було вільним і не відповідало її волі.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Таким чином, заповідальне розпорядження є одностороннім правочином, який може бути оспореним заінтересованою особою.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/435-15/conv/print930193>, п'ятою <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/435-15/conv/print930193> та шостою статті 203 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/435-15/conv/print930193> цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вимоги до ухвали апеляційного суду встановлені ст. 315 ЦПК України.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначав про те, що підставою його позову було, зокрема те, що підписи на зроблених його матір'ю заповідальних розпорядженнях є різними, що вказує на їх підроблення, тому відмова суду першої інстанції в призначенні почеркознавчої експертизи є необґрунтованою.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не звернув уваги на підстави позову, не спростував кожен із доводів апеляційної скарги та обмежився загальними фразами про законність рішення суду першої інстанції.

Не можна погодитись із посиланням апеляційного суду на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2014 року, як на окрему підставу для відхилення касаційної скарги ОСОБА_3.

Як убачається із зазначеного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2014 року, підставою для відмови ОСОБА_3 у визнанні права власності на грошові вклади у банку в порядку спадкування після смерті матері стало те, що він не оспорював дійсності заповідальних розпоряджень, які є невід'ємною частиною депозитних договорів.

Водночас, не можна погодитись і з рішенням суду першої інстанції.

Як випливає із матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач ОСОБА_3 заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підписів його матері на заповідальних розпорядженнях (а.с. 57-59), проте ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 лютого 215 року у задоволенні цього клопотання було необґрунтовано відмовлено із посиланням на те, що це затягне розгляд справи (а.с. 72).

Таким чином, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки таке ухвалено без достатнього з'ясування обставин справи, які входять до предмету доказування, та потребують застосування спеціальних знань у галузі науки.

З огляду на допущені судами порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню відповідно до ст. 338 ЦПК України із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова