22-ц/775/1040/2015(м)
Категорія 23 Головуючий у 1 інстанції Турченко О.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Лоленко А.В.

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди і, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути солідарно з відповідачів спричинену шкоду у розмірі 147 500 грн. Посилався на те, що ОСОБА_6, як власниця квартири АДРЕСА_1, 16 грудня 2013 року уклала з ТОВ СП «Регалс» договір оренди вказаної квартири з оплатою 15 000 грн. на місяць, але товариство оплату за договором оренди з 17 грудня 2013 року до 17 жовтня 2014 року не проводило, посилаючись на те, що квартира була зайнята ОСОБА_3 За вказаний період ОСОБА_6 повинна була отримати дохід в сумі 147 500 грн., але не отримала його, оскільки 25 жовтня 2014 року померла. Її спадкоємцем є ОСОБА_2, яка і просила стягнути солідарно з відповідачів 147 500 грн., яка шкоду, заподіяну власнику квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що рішення не відповідає нормам права, оскільки при вирішенні спору суд повинен був виходити з обґрунтування позовних вимог, а не звертати увагу на статті, якими керувався позивач при подачі позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2- ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та дослідивши заяву ОСОБА_4, який просив розглянути справу у його відсутність та відхилити скаргу, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 грудня 2013 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Згідно комплексному договору оренди від 16 грудня 2013 року ОСОБА_6 передала вказану квартиру ТОВ СП «Регалс» у користування під розміщення офісу з щомісячною орендною платою в розмірі 15 000 грн.

На той час в квартирі проживав ОСОБА_3, який в наступному, згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 11 квітня 2014 року, був виселений з вказаної квартири.

Постановою державного виконавця від 22 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2. Дане виконавче провадження закінчено 13 жовтня 2014 року, у зв'язку з виконанням рішення суду 10 жовтня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

З листа приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 28 квітня 2015 року вбачається, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 є її дочка - ОСОБА_2, що також підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 квітня 2015 року.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту заволодіння відповідачами майном ОСОБА_6 в розмірі 147 500 грн., що вона, як спадкоємець, могла вимагати відшкодування збитків від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за наявності договірних відносин між спадкодавцем та відповідачами, але такі дані у справі відсутні.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно ч.1,2 ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях. До спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв'язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов'язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.

До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Належних та допустимих доказів заподіяння шкоди спадкодавцю ОСОБА_6 позивачка не надала.

Так, зі справи вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 147 500 грн., ОСОБА_2 послалася на те, що у зв'язку з проживанням у АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ТОВ «Регалс», з яким ОСОБА_6 був укладений договір оренди від 16 грудня 2013 року, не могло користуватися цим приміщенням. ОСОБА_2 також вважала, що у зв'язку з витребуванням майна з незаконного володіння на підставі ст.ст.388,390 ЦК України, її матір - ОСОБА_6 мала право на стягнення з відповідачів тих прибутків, які вона не отримала, але могла отримати від ТОВ «Регалс» за весь час незаконного володіння ОСОБА_3 її майном, а саме, за період з 17 грудня 2013 року до 17 жовтня 2014 року.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки посилався на те, що вимоги до ОСОБА_3 ґрунтуються на рішеннях суду, якими встановлено факт безпідставного володіння цим відповідачем спірною квартирою і у зв'язку зі смертю ОСОБА_6 ці права перейшли до ОСОБА_2

Встановлено, що договірні відносини щодо користування квартирою АДРЕСА_1 за договором оренди існували між ОСОБА_6 та ТОВ «Регалс» і будь-яких правовідносин спадкодавця з відповідачами не існувало, а тому, доводи позивача, що до неї перейшло право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях не ґрунтуються на представлених доказах.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові про відшкодування шкоди. При цьому, суд правильно виходив з того, що позивачка не надала доказів, що у неї виникло право на відшкодування шкоди завданої спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях та щодо розміру цієї шкоди, про що зазначено у позовній заяві.

Висновки суду узгоджуються з роз'ясненнями, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначив, що оскільки позивач не має юридичної освіти, то у позові є невірним посилання на ст.1230 ЦК України, а при ухваленні рішення суду слід було послатися на норми цивільного права ст.ст.1166, 1190 ЦК України, які підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Колегія суддів вважає ці доводи неспроможними.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п.14, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є фактичні обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, тобто юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

З позовної заяви представника ОСОБА_2 не вбачається, що вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були обґрунтовані загальними положеннями цивільного права про відшкодування шкоди, заподіяної винними діями в результаті позадоговірних відносин та наявністю підстав для солідарної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перед ОСОБА_6 та ОСОБА_2, як її спадкоємцем, про що зазначено в апеляційній скарзі, а тому, ці обставини не були предметом дослідження суду першої інстанції та відносно них не були зроблені висновки на підставі наданих доказів.

Апеляційний суд, в силу наведених вище норм права, позбавлений можливості переоцінити позовні вимоги представника ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, згідно з вимогами викладеними в апеляційній скарзі.

Тому, колегія дійшла висновку, що спір вирішено судом першої інстанції відповідно до заявлених вимог, з урахуванням норм матеріального і процесуального права і підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г.Ігнатоля

А.В.Лоленко