У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», треті особи: ОСОБА_3, орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 4 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, з подальшими змінами, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у загальному розмірі 70 тис. швейцарських франків. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 4 вересня 2007 року між АТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку було передано житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 287,2 кв. м, разом із усіма господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку загальною площею 0,1003 га. Взяті на себе кредитні зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не виконує, за ним утворилася кредитна заборгованість у розмірі 76 033,79 швейцарських франків. На вимоги про погашення боргу відповідачі не реагують. 13 листопада 2010 року, після укладення іпотечного договору, у будинку були зареєстровані відповідачі та їх малолітній син ОСОБА_5, 2004 року народження. Просили позов задовольнити.

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у предметі іпотеки вона проживає разом зі своїм сином ОСОБА_5, і проживали там ще до укладення іпотечного договору, однак не могли зареєструватися за вказаною адресою, оскільки банк відмовлявся у такому випадку укладати іпотечний договір. Пізніше, у 2010 році, вона із сином зареєструвалася у цьому будинку, оскільки дізналася, що її відмова від свого права є нікчемною. Іншою причиною такої реєстрації називає ті обставини, що з дня народження син ніде не був зареєстрований. Вважає, що їхня відмова від права користування житловим будинком неправомірна, оскільки їм фактично заборонено проживати у їхньому ж житлі, що суперечить цільовому призначенню кредиту, який брався на облаштування житла. Окрім того, наголошує на тих обставинах, що спірний іпотечний договір було укладено без згоди органу опіки та піклування, а, отже, є недійсним. Просила позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2015 року, позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, розташований за адресою: провулок Тихий, 3, м. Пустомити Львівської області, загальною площею 287,2 кв. м, разом із усіма господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку загальною площею 0,1003 га, що належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4, шляхом його реалізації на прилюдних торгах із стартовою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором у загальному розмірі 76 033,79 швейцарських франків, що на день прийняття рішення за офіційним курсом Національного Банку України становило 1 032 516 грн 97 коп., та 108 740 грн 07 коп. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 У задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та задовольнити її позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконують. ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, не доведено існування обставин, недодержання вимог, які є необхідними для чинності правочину, а тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним. Оскільки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було повідомлено про необхідність виселення із житлового будинку, однак у добровільному порядку відповідачі не виселилися, тому суди дійшли висновку про можливість примусового виселення відповідачів.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 4 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у кредит кошти у розмірі 70 тис. швейцарських франків терміном користування до 13 серпня 2027 року та зі сплатою 13,24 % для частини кредиту на рефінансування кредиту на будівництво будинку та 13,99 % річних для частини кредиту на оплату ремонту будинку.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1

ОСОБА_3 взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконує, станом на 18 листопада 2013 року за ним утворилась заборгованість у розмірі 76 033,79 швейцарських франків та 108 740 грн 07 коп.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Станом на день пред'явлення даного позову заборгованість не погашена.

За таких обставин правильним є висновок суду про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також колегія суддів погоджується з висновком про те, що на момент укладення іпотечного договору у житловому будинку, переданому в іпотеку, не було зареєстровано жодної особи, у тому числі і малолітньої дитини, а тому необхідності у наданні згоди органу опіки та піклування на укладення такого правочину не було.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК України).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, судам слід перевірити, чи наявні підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, суди не дотрималися встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині виселення відповідачів із предмета іпотеки з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2015 року в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик