Номер провадження: 22-ц/785/3965/15
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суд м. Одеси від 10 грудня 2014 року, -

встановила:

19 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. Позивачка просить визнати недійсним договір дарування 247/1000 частин квартири під АДРЕСА_2, укладений 04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л..

Мотивує вимоги тим, що з 19 серпня 1992 року вона проживає в спірній квартирі, а 08 вересня 1994 року вона приватизувала квартиру, в які проживає до теперішнього часу. В зв'язку з тим, що на протязі більше 10 років у неї виникали конфлікти з сусідкою по комунальній квартирі, вона мала намір обміняти свою квартиру на відокремлену. З цим питанням вона звернулась до своєї невістки ОСОБА_3, яка виявила бажання допомогти їй у здійснені пошуку обміну квартири та в 2007 році відповідачка запропонувала видати на її ім'я довіреність. На протязі трьох років з 2007 року до 2010 року ОСОБА_3 нібито підшукувала відокремлену квартиру, однак ні один із варіантів обміну не підійшов. Після розірвання шлюбу 01.03.2011 року між ії сином ОСОБА_7 та ОСОБА_3, вона запропонувала останній переселитися з онукою до її квартири за АДРЕСА_2, а вони стануть проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Однак, ОСОБА_3 відмовилась від переїзду. Також вона запропонувала переписати на онуку квартиру, шляхом укладення договору довічного утримання та допомагати їй, однак від такої пропозиції вона також відмовилась. Про причини цих відмов їй стало відомо лише в 2013 році, оскільки відповідачка звернулась до суду з позовом до її сина про визнання приватизації його квартири недійсною. На час укладення оскаржуваного договору дарування вона не мала наміру відчужувати свою квартиру невістці та вважала, що видана довіреність на її ім'я задля обміну комунальної квартири на відокремлену. Вона бажала щоб квартира після її смерті належала сину, про що нею складений заповіт. Весь період часу з 1992 року по теперішній час вона проживає в спірній квартирі, оплачує комунальні послуги, особливі рахунки оформлені на її ім'я. Відповідачка в цій квартирі не зареєстрована та ніколи не проживала, комунальні послуги не сплачує, в квартирі не з'являється. При підписані договору вона діяла під впливом помилки, оскільки помилялась в наслідках підписання договору. Ії воля була на надання довіреності на ім'я відповідачки, яка приховала від неї дійсне значення договору дарування, а нотаріус не роз'яснила правові наслідки умов договору.

В ході розгляду справи позивачка звернулась з заявою про поновлення позовної давності, оскільки відповідача утримувала у себе зазначені документи та в 2009 році вона отримала договір дарування та відповідачка запевнила, що поверне квартиру позивачу, про що зазначено в матеріалах щодо відмови у порушенні кримінальної справи Шевченківського ОМ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.

Відповідач та її представник позов не визнали, просили застосувати строк позовної давності. Зазначили, що договір дарування був укладений за волевиявленням позивача.

Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 10 грудня 2014 року позов задоволений. Поновлено позивачу строк позовної давності. Визнано недійсним договір дарування 247/1000 частин квартири під АДРЕСА_2, укладений 04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л..

Не погодившись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що з 07 серпня 1992 року ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_2, яку отримала на підставі ордену на житлове приміщення НОМЕР_1.

08 вересня 1994 року позивач приватизувала 247/1000 частин квартири АДРЕСА_2 загальною площею 33,04 кв.м.

04 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування, згідно з яким позивач подарувала, а відповідач отримала у дар 247/1000 частин квартири АДРЕСА_2.

З 07 серпня 1992 року ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_2, яку отримала на підставі ордену на житлове приміщення НОМЕР_1.

08 вересня 1994 року позивач приватизувала 247/1000 частин квартири АДРЕСА_2 загальною площею 33,04 кв.м.

04 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування, згідно з яким позивач подарувала, а відповідач отримала у дар 247/1000 частин квартири АДРЕСА_2.

Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за відповідачем на підставі спірного договору дарування.

З 1992 року до теперішнього часу ОСОБА_2 проживає в частині спірної квартири, кімнаті площею 24,1 кв.м., сплачує комунальні послуги, іншого житла не має, що також підтвердили сторони в судовому засіданні. Позивач здійснила розпорядження майном на випадок смерті на користь сина ОСОБА_7, про що свідчить заповіт від 25 березня 1998 року.

Відповідач є колишньою дружиною сина позивача. 01.03.2011 року між ОСОБА_7 (сином позивача) та ОСОБА_3 (колишньою невісткою позивача) розірваний шлюб.

Після чого, позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсною приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8, яка була сусідкою по комунальній квартирі позивачки підтвердила, що позивачка мала намір здійснити міну частини спірної квартири на ізольовану. За допомогою вона звернулась до відповідачки, яка здійснювала пошук квартири. Через деякий час стало відомо, що відповідач оформила право власності на спірну квартину на своє ім'я на підставі договору дарування. Вважає, що позивачка не мала волевиявлення на відчуження квартири відповідачці.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсіонерка, є особою похилого віку та не мала на меті відчуження квартири, яка є її єдиним житлом в якому вона до теперішнього часу мешкає та не мала на меті дарування квартири на користь невістки, що свідчить про укладення договору під впливом помилки.

ОСОБА_2 помилялась стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала цей правочин довіреністю для здійснення пошуку обміну квартири.

Позивач не передавала відповідачу, ключі від квартири після укладення спірного договору, продовжує проживати в квартирі та самостійно сплачувати за комунальні послуги.

Під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним.

На підставі наведеного судом першої інстанції був встановлений факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачці квартири, яка є її єдиним житлом, а тому оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Також суд першої інстанції зазначив, що, строк позовної давності підлягає поновленню оскільки, судом встановлено, що в 2009 році позивачці стало відомо про укладення спірного договору дарування та відповідачка висловила обіцянку щодо повернення квартири у власність позивачки, про що свідчать матеріали щодо відмови у порушенні кримінальної справи Шевченківського ОМ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 24 листопада 2009 року.

Колегія погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку позовної давності, оскільки з матеріалів справи, зокрема і з пояснень позивача наданих працівникам міліції вбачається, що позивачу з часу укладення договору було достеменно відомо про укладення саме договору дарування в нотаріальній конторі є помилковими.

В поясненнях наданих ОСОБА_2 працівникам міліції 26.11.2009 року (а.с. 113-115) ОСОБА_2 зазначала, що вона звернулася до відповідача з проханням допомогти в обміні належній їй квартири. Маклером пропонувалася різні варіанти обміну, однак відповідач під різними мотивами відмовлялася зробити обмін, що викликало у позивача підозру в зв'язку з чим вона попросила свого сина віддати документи на квартиру які знаходилися у відповідача. Після отримання документів позивач мала намір звернутися до суду за захистом своїх прав, однак вона знайшла порозуміння з відповідачем стосовно спору шляхом переоформлення квартири на позивача шляхом укладення договору дарування.

Суд першої інстанції поновлюючи позивачу строк позовної давності правомірно посилався на те, що в 2009 році позивачці стало відомо про укладення спірного договору дарування та відповідачка висловила обіцянку щодо повернення квартири у власність позивачки, про що свідчать матеріали щодо відмови у порушенні кримінальної справи Шевченківського ОМ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 24 листопада 2009 року, а також обґрунтовано задовольняючи позовні вимоги врахував вік позивача - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначення в апеляційній скарзі, що отримання позивачем витягу МБТІ на відчуження об'єкту нерухомості свідчить саме про намір позивача на відчуження належного йому нерухомого майна шляхом укладення договору дарування є помилковим. Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що мала намір зробити обмін належної їй квартири, а тому отримання позивачем витягу МБТІ на відчуження об'єкту нерухомості не свідчить про намір укласти саме договір дарування.

Суд першої інстанції у рішенні помилково зазначив, що фактичної передачі спірної частини квартири не відбулось, оскільки судом було встановлено, що відповідач отримала документи на квартиру та право власності на спірну квартиру було зареєстроване за відповідачем.

Проте таке помилкове посилання не вплинуло на законність оскаржуваного судового рішення та не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

На підставі наведеного колегія вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити. Рішення Приморського районного суд м. Одеси від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий О.А. Ступаков

Судді О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич