У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагенства м. Львова, Рясне-руська сільська рада Яворівського району Львівської області, приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської міської ради Тіхонов Віктор Анатолійович, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання нечинним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що заступник начальника відділу земельних ресурсів у Яворівському районі Львівської області, неналежно виконуючи свої обов'язки, за відсутності технічної документації до державного акта серії НОМЕР_3 від 18 грудня 1997 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1999 га, що розташована на території Рясне-Руської сільської ради Львівської області, склав та підписав 6 листопада 2007 року довідки № 964 «Про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки» та довідку № 963 «Про обмеження та обтяження на використання земельної ділянки», що в подальшому призвело до незаконного переоформлення права власності на вказану земельну ділянку й спричинило Львівській міській раді шкоду в розмірі 1 093 210 грн. Посилаючись на наведене, та те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель міста Львова, що позбавляє Рясне-Руську сільську раду Яворівського району вирішувати питання про її передачу у приватну власність, просив задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 7 травня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2008 року, витребувано земельну ділянку площею 0,1999 га кадастровий № НОМЕР_2 у ОСОБА_3, зобов'язано останнього повернути вказану земельну ділянку у розпорядження Львівської міської ради. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 було видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,1999 га, розташовану на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на підставі рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 19 грудня 1994 року № 112.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 6 листопада 2007 року, укладеного між ним та ОСОБА_4, реєстраційний № 1184 став власником земельної ділянки площею 0,1999 га у АДРЕСА_1 (кадастровий № НОМЕР_4).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що захист прав на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсними угод та рішень органів державної влади або місцевого самоврядування, тому визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю без визнання недійсною угоди та рішення на підставі якого видано цей державний акт є порушенням закону. Крім того, зазначив про те, що за наявності чинного договору дарування витребування майна не є правильним способом захисту порушеного позивача і останнім не надано документів, які підтверджують перехід спірної земельної ділянки із земель Яворівського району до земель м. Львова.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неможливість визнання недійсним державного акта без визнання недійсним рішення на підставі якого його видано.

Звертаючись до суду з позовом прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Рясне-Руське сільської ради Яворівського району Львівської області від 19 грудня 1994 року № 112, яке зазначено в державному акті на право приватної власності на землю, виданому ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 79), земельна ділянка останній у власність не передавалась.

У долученій до справи копії цього рішення та додатків до нього відсутні відомості, що вказана земельна ділянка надавалася ОСОБА_4 (а. с. 203, 204 т. 1, а. с. 55, 56 т. 2).

Однак, апеляційний суд, зазначаючи про те, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що питання про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області не вирішувалось, зокрема, і при прийнятті рішення від 19 грудня 1994 року № 112, на наведені докази уваги не звернув, не врахував, що відсутність рішення про передачу особі у власність земельної ділянки, яке вказане підставою видачі державного акта, не потребує визнання такого незаконним чи його скасування, оскільки скасованим може бути лише рішення, яке приймалось відповідним органом.

У разі відсутності відомостей про прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки воно не тягне за собою правових наслідків. Ця обставина є підставою вважати недійсними видані на його виконання в т. ч. державні акти на право приватної власності на земельну ділянку, такі не можуть породжувати у осіб, яким вони видані, будь-яких прав і обов'язків.

Вирішуючи спір апеляційний суд виходив із того, що за наявності чинного договору дарування, витребування майна не є правильним способом захисту порушеного права позивача, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки ОСОБА_3 набув майно за договором дарування, тобто безоплатно, то власник має право на його витребування в порядку ч. 3 ст. 388 ЦК України незалежно від обставин такого вибуття.

В рішенні апеляційного суду зазначено, що позивачем не надано документів, які підтверджують перехід спірної земельної ділянки, яка згідно наявних в матеріалах справи документів знаходилась на території Рясне-Руської сільської ради, із земель Яворівського району до земель м. Львова, а кадастровий номер та площа земельної ділянки, право власності на яку набув ОСОБА_3, у договорі дарування та державному акті відрізняються.

Однак із матеріалів справи, виданого ОСОБА_3 державного акта, вбачається, що спірна земельна ділянка розташована у АДРЕСА_1. Згідно листа заступника начальника відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області від 7 квітня 2014 року (а. с. 182 т. 1) земельні ділянки на АДРЕСА_1 у м. Львові, на які видані державні акти на право власності, відносилися до земель м. Львова, з 1 січня 1993 року межі м. Львова не змінювались.

У держаному акті на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_3 (а. с. 175 т. 1), підставою набуття вказаної земельної вказано договір дарування від 6 листопада 2007 року, який був укладений ним із ОСОБА_4

Висновок суду про те, що це різні земельні ділянки, спростовується наведеними обставинами.

Виходячи з викладеного та ідентичності земельних ділянок, на які отримали державні акти відповідачі, відмінність їх кадастрових номерів вирішального значення не має.

Апеляційний суд при вирішенні спору зазначеного не врахував, його висновки в частині вирішення вимог, які були предметом розгляду, є суперечливими.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук