АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2370/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Янчук Т.О.,

суддів: Купельського А.В., Фанди В.П.

при секретарі: Гриньовій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим що, 12 січня 2012 року ним на підставі усного договору доручення, була видана довіреність відповідачу, за якою він уповноважував ОСОБА_1 отримувати належне позивачу майно та гроші, в тому числі з відділень банків. Згідно умов договору та виданої на підставі такого договору довіреності, відповідачу не надавалось право розпорядження майном позивача. 23 січня 2012 року ОСОБА_3 та ПАТ «Альфа-Банк» була укладена депозитна угода. Відповідно до умов якої позивач помістив на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 100000 грн. 27 червня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» була здійснена виплата суми депозитного вкладу з відповідними відсотками, за заявою ОСОБА_1 на підставі зазначеної довіреності, в розмірі 108895,00 грн. В березні 2015 року позивач скасував довіреність, яка видавалася на імя відповідача. Враховуючи те, що ОСОБА_1 у добровільному порядку не повернув позивачеві ні оригінал довіреності від 12 січня 2012 із звітом про виконання довіреності, ні грошові кошти в розмірі 108895,00 грн., що були отримані ним у звязку з виконанням довіреності, просив суд стягнути з відповідача 108895,00 грн. Крім того позивач вважає, що між ним та відповідачем у звязку з неповерненням зазначеного розміру грошових коштів склалися грошові зобовязанням, просив стягнути з відповідача відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 9531,75 грн., а також індекс інфляції в розмірі 63268,01 грн. Вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 54447,50 грн., 3% ________________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_5 Категорія: 59

Доповідач: Янчук Т.О

річних за період з 24.06.2015 року по 21.10.2015 рік в розмірі 537,02 грн. та інфляційні витрати за період з 24.06.2015 року по 21.10.2015 рік у сумі 254,15 грн., а всього 55238,67 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що про зняті кошти з депозитного рахунку відкритого на імя ОСОБА_3, він відзвітувався зразу же по приїзді позивача та його дружини з Ірану в листопаді 2012 року. Зазначена сума 108895,00 грн., була конвертована в валюту, та ним було передано 13 тис.дол. США позивачу, а також повернуто оригінал довіреності та квитанції банку. Вважає, що судом неправильно застосовано ч.2 ст.59 ЦПК України щодо необхідності доказування повернення коштів позивачу виключно письмовими доказами, оскільки розписки про отримання зазначених коштів він не писав, це були спільні кошти сімї позивача, до складу якої на той час входила як дружина, його мати ОСОБА_4 За звичаями суспільства, члени родини, виконують усні розпорядження одне одного, не обовязково вимагають одне від одного письмових розписок.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Заслухавши доповідача, доводи учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених до суду першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4А, мати відповідача, з 26 липня 2011 року по 29 грудня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а. с. 99).

22 січня 2012 року на імя ОСОБА_3 у ПАТ «Альфа-Банк» був відкритий строковий депозитний рахунок (угода ДФЛ-283984/01 від 23.01.2012 року) на суму 100000 грн. Згідно виписки банку по вказаному рахунку строк його дії з 23.01.2012 року по 23.07.2013 рік. За зазначений період на вклад були нараховані відсотки у сумі 8896,17 грн. ( а.с.18-19).

20 січня 2012 року, зареєстрована в реєстрі за №195, ОСОБА_3 була видана нотаріально посвідчена довіреність за якою для виконання дій передбачених усним договором доручення, укладеним між ним та повіреним, цією довіреністю уповноважив ОСОБА_6, ОСОБА_1Є, ОСОБА_7, ОСОБА_8Є, ОСОБА_9, кожен з них самостійно може бути його представниками та вирішувати питання в тому числі отримувати належне йому майно і гроші.

Довіреність видана без права розпорядження майном, строком на пять років до 20.01.2017 року або до припинення її дії, без права передоручення. ( а.с.16)

Заявою від 08 березня 2015 року ОСОБА_3 зазначена довіреність була скасована (а.с.17).

Відповідно до листа ПАТ «Альфа-Банк» №41483-23.1-б/б від 06.05.2015 року виплата суми строкового депозитного вкладу з відповідними відсотками була здійснена довіреній особі ОСОБА_1 26.07.2012 року на підставі довіреності, зареєстровано в реєстрі за №195. (а.с.24)

Із заяви на видачу готівки від 26.07.2012 року вбачається, що ОСОБА_1 отримано у ПАТ «Альйфа-Банк» 108895,00 грн.(а.с.26).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що між сторонами в усній формі було укладено договір доручення, за яким у виданій на підставі договору довіреності чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Зважаючи на те, що відповідачем знято на виконання довіреності з депозитного рахунку позивача грошові кошти, однак виходячи з характеру доручення належних доказів щодо повернення їх не надано, суд дійшов до висновку про стягнення зазначених коштів з урахуванням часток спільного майна подружжя, на користь позивача 1/2 частину зазначених грошових коштів.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до приписів ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України в договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч.1 ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Довіреністю від 20 січня 2012 року позивач уповноважив ОСОБА_1Є бути його представником та вирішувати питання в тому числі отримувати належне йому майно і гроші. Довіреність видана без права розпорядження майном, строком на пять років до 20.01.2017 року або до припинення її дії, без права передоручення

Частиною 2 ст. 1006 ЦК України, передбачено після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобовязаний повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і звіт про виконання доручення та виправдні документи якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.

Зважаючи на умови довіреності та характер доручення, відповідач повинен надати позивачу звіт про виконання доручення та виправдні документи.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки таких документів відповідачем не надано, та з урахуванням того, що ці кошти являлися обєктом спільної сумісної власті подружжя, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку щодо стягнення 1/2 частини грошових коштів з відповідача на користь позивача.

Рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 повернуті зазначені грошові кошти позивачу ще в листопаді 2012 року не впливають на правові висновки суду першої інстанції. Посилання на показання свідків є порушенням ст.ст. 58, 59 ЦПК України та положень ч.1 ст. 218 ЦК України.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року зі змісту абзацу другого частини першої ст.218 ЦК України не може доводитись свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Однак щодо стягнення на користь позивача з відповідача відповідно до ст.625 ЦК України інфляційних та трьох відсотків річних, то з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом.

За змістом ст.524 та ст.533 ЦК України грошовим зобовязанням є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Разом з тим, не є грошовим зобовязанням, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобовязання передачі грошей, зобовязання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні.

Зважаючи на зазначене, положення ст.625 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами, не застосовуються.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано ч.2 ст.625 ЦК України, рішення суду в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається із матеріалів справи, квитанції №0.0.397560849.1 від 15.06.2015 року, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1816,91 грн., з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 544,47 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2015 року в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 54447,50 грн. (пятдесят чотири тисячі чотириста сорок сім гривень 50 коп.).

У задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 судовий збір в розмірі 544,47 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Т.О. Янчук