АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/6295/15 Головуючий 1-ї інстанції - Поліщук Т.В.
Категорія : спадкове.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області про встановлення факту приналежності документів, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи - третя Харківська державна нотаріальна контора, Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області про усунення від права спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області про встановлення юридичного факту приналежності її матері, ОСОБА_4, свідоцтва про право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 та заповіту від 14 грудня 1987 року.

Також просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 від 27 лютого 2008 року.

В свою чергу ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення їх від права спадкування за законом після ОСОБА_5, померлого у вересні 2009 року.

В обґрунтування позову посилалась на те, що у квітні 1999 року померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на спірний житловий будинок АДРЕСА_1. Все своє майно вона заповідала своєму синові, батькові позивача - ОСОБА_5, на підставі належно посвідченого заповіту.

Після звернення ОСОБА_5 до нотаріальної контори, було виявлено розбіжності в наданих документах, а саме помилки в імені бабусі - в свідоцтві про народження ОСОБА_5 матір'ю зазначена ОСОБА_6, які належним чином не виправлено.

Таким чином, у зв'язку з значеною помилкою ОСОБА_4, спадкоємець за заповітом, свої майнові права на успадковане майно належним чином не оформив та свідоцтво про право на спадщину не отримав. У вересні 2009 року він помер.

Факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є очевидним, заповіт від 14 грудня 1987 року було укладено та посвідчено секретарем виконавчого комітету Старосалтівської селищної ради депутатів Вовчанського району Харківської області, також свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартир №12 також є чинним, будь-якого рішення щодо його скасування немає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити рішення по суті її позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права та неповне з'ясування фактичних обставин справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце слухання справи, не перешкоджає розглядові справи.

З урахуванням вимог процесуального закону щодо дотримання розумних строків розгляду справи судом апеляційної інстанції та належного повідомлення учасників процесу про слухання справи, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Пред'являючи позов про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, виданого 27 лютого 2008 року ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_4, позивачка ОСОБА_1 посилалась на порушення нотаріусом третьої Харківської державної нотаріальної контори цивільного законодавства, яке регулює спадкові права.

Районний суд, відмовляючи в цій частині у позові, виходив із того, що позивачка пропустила строк позовної давності.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та не встановив обґрунтованості позову ОСОБА_1

Отже, відмова у позові з підстав пропуску строку позовної давності можлива за умови, що позов є обґрунтований, хоча таких висновків суд не зробив, тобто рішення суду є суперечливим, у зв'язку з чим в цій частині воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові по суті.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 1987 року ОСОБА_4 склала заповіт, який було посвідчено секретарем Старосалтівської сільської ради народних депутатів, Вовчанського району Харківської області, яким усе своє майно заповіла сину ОСОБА_5, реєстровий номер 200 (а.с.60).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла (а.с.51).

27 лютого 2008 року ОСОБА_5 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття ним спадщини, яка складається із ? частини приватизованої квартири АДРЕСА_1 й просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.148).

27 лютого 2008 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори йому було видане свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно померлої, яке складається із ? частини приватизованої квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 155).

28 вересня 2009 року помер ОСОБА_5, батько позивачки.

Доказів того, що ОСОБА_5 за життя оспорив свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно померлої матері, яке складається із ? частини приватизованої квартири АДРЕСА_1 та вважав, що цим свідоцтвом порушені його права, суду не надано

Тому колегія суддів приходить до висновку, що права позивачки ОСОБА_1 в зв'язку із видачею її батьку ОСОБА_5 в 2008 році свідоцтво про право на спадщину після смерті його матері не порушені, оскільки вона не закликалась до спадкоємства після смерті ОСОБА_4, вона є спадкоємицею ОСОБА_5, який за життя не оспорював свідоцтво.

Також відсутні докази того, що станом на 27 лютого 2008 року відповідними уповноваженими органами було здійснено реєстрацію заповіту ОСОБА_4 в Єдиному реєстрі заповітів, який міг би бути виявлений державним нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину.

Із витягу за Спадкового реєстру (заповіти, спадкові договори), сформованого державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори 25.02.2008 року вбачається, що на 13:08 цього числа інформація відносно заповітів ОСОБА_4 відсутня (а.с.152).

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями статтями 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. При цьому на момент виникнення спірних правовідносин закон встановлював лише один спосіб відмови від спадщини - шляхом подання письмової заяви.

Воля спадкоємця ОСОБА_5 знайшла своє вираження в поданій ним до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом. Жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом, він не вчинив, що відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР є відмовою від спадщини за заповітом.

Всупереч вимогам статей 212 - 214, 316 ЦПК України суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та не надав належної оцінки відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР факту звернення ОСОБА_5 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом.

Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, виданого 27 лютого 2008 року ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_4 слід відмовити за його безпідставністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення юридичного факту приналежності документів, які підтверджують ту обставину, що ОСОБА_4 бура рідною матір'ю ОСОБА_5 суд обґрунтовано виходив з того, що вказані обставини уже підтверджені судовим рішенням.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити з інших правових підстав.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді