АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Тамакулової В.О., Козлова С.П.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ державної виконавчої служби Царічанського районного управління юстиції Дніпропетровської області про стягнення аліментів на час навчання, стягнення заборгованості за аліментами та пені від суми несплачених аліментів,-

в с т а н о в и л а:

25 квітня 2014 року ОСОБА_2звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з ОСОБА_3на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на період його навчання, у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову і до 05 грудня 2014 року, що становить 6000 грн., а також заборгованість по аліментам в сумі 22 795,34 грн., які стягуються з відповідача на її користь, на підставі рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2006 року та пеню за прострочення їх сплати у розмірі 540 469,45 грн. (т.1 а.с.183-185)

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментам на утримання сина ОСОБА_4, в розмірі 8742,98 грн., пеню за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 8742,98 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З таким рішенням не погодилась позивачка, звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 25 лютого 1995 року знаходились у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2006 року.(т.1 а.с.11)

Від шлюбу строни мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.(т.1 а.с.4)

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2006 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 серпня 2006 року.

На підставі вищевказаного судового рішення, 04 вересня 2006 року був виданий виконавчий лист № 2-588/2006, який знаходився на виконанні у ВДВС Царічанського РУЮ Дніпропетровської області з 30 травня 2007 року по 25 грудня 2013 року. Відповідач на час виконання рішення не мав постійного місця роботи, а тому щомісяця розмір аліментів, що підлягає стягненню, раховувався державним виконавцем, виходячи із середньомісячної заробітної плати по Царичанському району Дніпропетровської області. (т.1 а.с.9)

У звязку з несвоєчасною та не повною сплатою відповідачем аліментів, станом на 01 жовтня 2013 року у нього виникла заборгованість по платі аліментів у розмірі 8 742,98 грн., що підтверджується довідкою - розрахунком заборгованості від 18 червня 2015 року № 02-53/716, виданою ВДВС Царічанського РУЮ Дніпропетровської області (т. 1 а.с. 176-177).

Постановою державного виконавця від 25 грудня 2013 року було закінчено виконавче провадження, на підставі п.6 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. (т.1. а.с.96)

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, встановивши наявність у відповідача заборгованості по аліментам в сумі 8742,98 грн., дійшов вірного висновку про стягнення цієї суми на користь позивачки, а тому обґрунтовано частково задовольнив позов в цій частині.

Відповідно до ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Частиною 5 вищезазначеної норми Закону встановлено, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Оскільки на час відкриття виконавчого провадження відповідач проживав на території Царичанського району Дніпропетровської області та протягом часу виконання рішення, як позивачка, так і відповідач, не повідомили державного виконавця про зміну місця проживання боржника, державний виконавець правомірно розраховував розмір аліментів, виходячи із середнього заробітку по місцю виконання рішення, тобто по Царичанському району Дніпропетровської області.А відтак судом правильно не прийнята до уваги довідка-розрахунок заборгованості по сплаті аліментів № 02-53/717 від 18 червня 2015 року на суму 22 795,34 грн., яка заявлена в позові, оскільки розрахунок, наведений в ній, було проведено, виходячи із показників середньомісячної заробітної плати по м. Дніпропетровську.

А тому і доводи апеляційної скарги стосовно неправильного визначення заборгованості по сплаті аліментів є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Однак, розраховуючи загальний розмір пені, суд першої інстанції не прийняв до уваги правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, де зазначено, що оскільки, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо и сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. А тому формула розрахунку пені, наведена в судовому рішенні, є помилковою.

Встановлено, що розмір пені значно перевищує розмір загальної заборгованості по сплаті аліментів, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнції щодо зменшення її розміру до 8782,98 грн. Такий висновок відповідає положенням ч.1 ст.196 СК України та нормам ч.3 ст. 551 ЦК України, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання повнолітнього сина, який з 01 вересня 2011 року до 30 червня 2015 року навчався на денній бюджетній формі у Дніпропетровському коледжі ракетно-космічного машинобудування ДНУ ім.О.Гончара, колегія суддів вважає, що і в цій частині, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення, оскільки рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року, винесеним у справі за позовом самого повнолітнього сина позивачки, ОСОБА_4, з ОСОБА_3 вже були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку щомісячно і до закінчення сином навчання.(т.1 а.с. 8, 81, 109)

Докази та обставини, на які посилається апелянт у скарзі не спростовують висновків міського суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та до незгоди з їх оцінкою судом. Проте, за вимогами ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, а тому переоцінка доказів на вимогу сторони не допускається.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 308 ЦПК України, слід залишити без змін. А відтак апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: