АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Івченко О.М., Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, стягнення аліментів та встановлення способів участі батька у вихованні дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення способу участі у вихованні дитини матері, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Солом'янського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, стягнення аліментів та встановлення способів участі батька у вихованні дитини. Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення способу участі у вихованні дитини матері.

Свої вимоги сторони обґрунтовують тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.02.2014 року було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Унікальний номер справи: 753/19658/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5680/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Мати, позивач за основним позовом, в обґрунтування позову зазначала, що з моменту народження сина вона займалась доглядом за дитиною, його розвитком, лікуванням та вихованням, а після припинення подружніх стосунків, ОСОБА_3 з сином проживали в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, де дитина займає окрему кімнату, облаштовану всім необхідним для повноцінного проживання і розвитку дитини. У них з відповідачем виник спір щодо місця проживав малолітнього сина, внаслідок чого 29.05.2014 року відповідач застосувавши силу до неї, забрав дитину та не дозволяє їй бачити сина, переховуючи його від останньої та не має наміру повертати сина позивачу добровільно. З огляду на вказане, позивач просила визначити місце проживання дитини з нею, встановити відповідачу графік зустрічей з сином, з метою врегулювання спору між нею та відповідачем щодо способів участі відповідача у виховані сина, враховуючи інтереси дитини та його психологічного сприйняття батька, та стягнути з відповідача аліменти за квітень-травень 2014 року, тобто за минулий час в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, оскільки протягом лютого-березня 2014 року відповідач добровільно перераховував позивачу 1000,00 грн. щомісячно на утримав сина в якості аліментів, та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з первинним позовом, 09.09.2014 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2; встановити ОСОБА_3 для участі у вихованні сина спосіб виховання у вигляді регулярних зустрічей: щотижня кожної суботи з 10 год. 00 хв. до 15 год.00 хв. в присутності батька дитини. В обґрунтування вказаних вимог за зустрічним позовом, відповідач зазначає, що на сьогоднішній день син проживає разом з ним. Підставою для відібрання дитини стала обставина, що під час відвідування дитини у дошкільному дитячому навчальному закладі ним було виявлено тілесні ушкодження, які завдала дитині ОСОБА_7, у зв'язку з чим в провадженні слідчого СВ Солом'янського РУ ГУ МВС України в Києві, перебуває кримінальне провадження № 0004702 за фактами завдання дитині тілесних ушкоджень з боку матері дитини, досудове слідство триває. Крім того, відповідач зазначив, що через постійні сварки та побої дитина боїться спілкуватися зі своєю матір'ю. Разом з тим, у сім'ї відповідача за місцем проживання дитини між членами родини склалися теплі відносини, які дозволяють дитині почуватися безпечно, захищено та отримувати гармонійний розвиток, тому просив зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою суду від 19.09.2014 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первинним позовом.

Представник Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила задовольнити первинний позов.

Представник Служби у справах дітей Святошинської районної в Києві державної адміністрації проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила суд задовольнити первинний позов, та зазначила, що підтримує наданий ними висновок.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, стягнення аліментів та встановлення способів участі батька у вихованні дитини, задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_3. Відібрано малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1 та передано матері ОСОБА_3. Визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом встановлення зустрічей з дитиною щотижня кожну першу та третю суботу місяця з 10 год.00 хв. до 13 год.00 хв., кожну другу та четверту неділю місяця з 10 год. 00 хв. до ІЗ год. 00 хв. в присутності матері дитини ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.03.2015 року і до досягнення дитини повноліття. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1 та передачі матері ОСОБА_3, стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідача за основним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року скасувати, та ухвалити в справі нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при ухваленні вказаного рішення судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги спірну обставину - індивідуальне відношення дитини до батьків, яка підлягала доказуванню, при цьому суд відмовив у призначенні психологічної експертизи в справі.

Зазначає, що факт нанесення дитині побоїв його матір'ю був підтверджений численними доказами, однак суд ухвалив визначити місце проживання сина саме з нею.

Крім того, апелянт посилається, що безпідставно прийнято рішення й в частині відібрання дитини від батька та негайне його виконання, оскільки підстави відібрання дитини від батьків чітко визначені ст. 170 Сімейного Кодексу України, однак жодна з них не може бути застосована до нього.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, прийшов до висновку, що первинний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у іі вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства".

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 23.01.2010 року по 21.02.2014 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом'янського суду м. Києва від 21.02.2014 року було розірвано (т.1 а.с.14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 (т.1 а.с.13).

Встановлено, що з січня 2014 року сторони проживають окремо, малолітній син сторін, проживав разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи малолітній ОСОБА_4 фактично проживає разом з батьком ОСОБА_1 та матір'ю відповідача за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.243).

Крім того, встановлено в ході розгляду справи, 29.05.2014 року відповідач забрав малолітнього сина з території ШДС «Стежина» та повертати дитину матері, тобто позивачу по справі, відмовляється.

На час розгляду справи в суді дитина жодного із дошкільного закладу не відвідує, перебуває повністю під опікую батька та матері відповідача, позивач вказала, що вона мала лише одну зустріч з сином, а саме у січні 2015 року.

Відповідно до акту обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_4 за адресою його фактичного проживання вбачається, що дитина проживає у трикімнатній квартирі з усіма зручностями. У кімнаті 9,7 м розташовано: м'який диван, книжна шафа, шафа одягу, комп'ютер, телевізор, 2 журнальні столики, тумбочка, в достатній кількості іграшки, в чому числі спортивні і розвиваючі (т.1 а.с.68,166).

Батько дитини, громадянин ОСОБА_1, згідно з довідкою обслуговуючою кооперативу «Автомобільний гаражно-будівельний» кооператив «Кооперативний-1» від 04.09.2014 № 37 працює в даному кооперативі з 01.08.2014 та займає посаду охоронця. Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3. Фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 у трикімнатній квартирі з усіма зручностями (т.1 а.с. 166,167,178).

Згідно з довідкою центру перепідготовки та підвищення кваліфікації керівних кадрів Міністерства доходів і зборів України від 03.06.2014 № 220 ОСОБА_7 працює в даному центрі з 12.05.2006 року та займає посаду фахівця 2 категорії організаційно-навчального та аналітичного відділу (т.1 а.с.211).

Згідно характеристики наданої центром перепідготовки та підвищення кваліфікації керівних кадрів Міністерства доходів і зборів України від 14.05.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 за період перебування (з 2006 року) на посаді фахівця II категорії організаційно-навчального та аналітичного відділу зарекомендувала себе дисциплінованим працівником. Покладенні обов'язки виконує у повному обсязі. Приймає активну участь в організації навчального процесу працівників органів доходів і зборів. Уміє триматися в колективі, підкоряється його вимогам (т.1 а.с. 105).

Згідно з акту обстеження умов проживання від 07.08.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, у трикімнатній квартирі з усіма зручностями. Для дитини обладнана окрема кімната площею 9 м2. В кімнаті є дитячий диван, меблева стінка, шафа для одягу та речей, полиці для речей та іграшок, письмовий стіл, комп'ютер, телевізор, відведений облаштований куточок для ігор. У хлопчика є в кімнаті багато іграшок, книжок та ігор за віком. В квартирі чисто, охайно, прибрано (т.1 а.с.218).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач по справі є хорошими батьками та характеризуються позитивно, а тому можуть виконувати покладені на них законом батьківські права та обов'язки.

При цьому, частково задовольняючи вимоги первісного позову та відмовляючи в задоволенні вимог зустрічного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості його розвитку, та вважав, що дитина має проживати з матір'ю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

В судовому засіданні 12 травня 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду м. Києва з клопотанням про призначення в справі психологічної експертизи, посилаючись на те, що спірну обставину - індивідуальне відношення дитини до батьків, яка підлягала доказуванню, судом першої інстанції не перевірено, та не призначено психологічну експертизу на її перевірку.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання, прийшла до висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З характеристики Школи-дитячого садка І ступеня «Стежина» вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує молодшу групу № 7. Садочок відвідує несистематично, тому що хворіє. Дитина активна. Охоче спілкується з однолітками та вихователем. В ігровій та навчальній діяльності приймає посильну участь. Знання, уміння й навички відповідають віковим особливостям дитини. Любить малювати, конструювати, з задоволенням слухає казки. Хлопчик завжди охайний, доглянутий. Приводить і забирає дитину з садочка мама, ОСОБА_3, яка завжди цікавиться чим займалася дитина протягом дня (т. 1 а.с. 103).

Психологом Школи-дитячого садка І ступеня «Стежина» проведено психологічне обстеження ОСОБА_4, за результатами якого 21.05.2014 року надано наступний висновок: розвиток пізнавальних психічних процесів (мислення, увага, пам'ять) та ігрової діяльності відповідають віковим нормам. Дитина психологічно довіряє і сприймає як близьких маму ОСОБА_3, діда ОСОБА_10 та бабусю ОСОБА_11. Бажаним оточенням для ОСОБА_4 є мама та мамині батьки, які створюють позитивну емоційну атмосферу навколо дитини (т.1 а.с. 104).

Разом з тим, згідно висновку психологічного обстеження громадської організації «Центр допомоги сім'ї» від 02.07.2014 року, висновку спеціаліста-психолога Центру у справах сім'ї та жінок «Родинний дім» №80 від 27.08.2014 року, висновку патопсихологічного обстеження Київського міського психоневрологічного диспансеру №4 від 23.10.2014 року за №569 вбачається, що на час обстеження дитина ОСОБА_4 продемонстрував прив'язаність у стосунках з батьком ОСОБА_1 та конфліктні стосунки з матір'ю ОСОБА_3, страх спілкування з мамою та одночасно потребу в ньому.

Як вбачається з Висновку №80 від 27.08.2014 року, дитини переживає стрес через напружені стосунки , конфлікті стосунки між батьками, нерозуміння їх впливу на обставини власного життя, а саме: окреме проживання батьків , їх участь у своєму вихованні та свою роль у цих подіях. Це та можливе фізичне насильство з боку матері може бути причиною переважено переважно негативно забарвленого емоційного стану дитини, тривоги та страху бути покараним за проявлену ініціативу.

З Висновку від 02.07.2014 року вбачається, що формування у дитини негативного ставлення до одного з батьків може призвести до дестабілізації психоемоційного стану дитини, виникнення внутрішньо-особистісного конфлікту і, як наслідку, психоматичних захворювань, а тому було рекомендовано батькам застосувати сімейну медіацію (т. 1 а.с.69-71, т.2, а.с. 45-51,56-60).

З листа № 550/56 від 04.11.2014 року вбачається, що 04.09.2014 року до Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді звернулася громадянка ОСОБА_3 з приводу конфлікту, що виник між нею та и колишнім чоловіком ОСОБА_1 щодо участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 З метою з'ясування ситуації ОСОБА_1 було запрошено до Центру. 29.09.2014 року ОСОБА_1 з'явився на прийом до директора Центру. Під час розмови ОСОБА_1 було запропоновано провести психологічне тестування сина ОСОБА_4 з метою вивчення психологічного стану дитини. Від даної пропозиції ОСОБА_9 відмовився, мотивуючи тим, що з дитиною вже працював психолог центру «Родинний дім» (т.2 а.с.87).

З огляду на вказане, судами встановлено, що з дитиною неодноразово проведено психологічні тестування, за результатами яких рекомендовано батькам провести сімейну медіацію та відмовитися від формування у дитини негативного ставлення до одного з батьків.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів підстав для призначення по справі психологічної експертизи та підстав для задоволення вимог апеляційної скарги у зв'язку з відмовою суду першої інстанції у проведенні вказаної експертизи не вбачає.

Крім того, 08 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду м. Києва з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів його звернень до правоохоронних органів та про зупинення провадження у справі до прийняття рішенням Окружним адміністративним судом м. Києва стосовно незаконного, на думку апелянта, висновку Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №107-6754/40 від 31.10.2014 р.

Колегія суддів вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню частково, оскільки надані ОСОБА_1 докази стосуються предмету позову, підстав для відмови судом в їх долученні до матеріалів справи не встановлено, тому клопотання у вказаній частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, клопотання в частині зупинення провадження в справі до прийняття рішенням Окружним адміністративним судом м. Києва є таким, що задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, а також відповідно до п.33 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справ, що розглядається в поряду конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів клопотання, апелянтом оскаржено висновок Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №107-6754/40 від 31.10.2014 р.

Встановлено з матеріалів справи, що оскаржуваним висновком Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація рекомендувала визначити місце проживання малолітньої дитини з матір'ю, обґрунтовуючи вказане рішення пропозицією комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.10.2014 р.

Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Кисні державної адміністрації від 17.02.2015 року №107-1056/40 вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки і піклування, вважає за недоцільне встановлювати батьку, громадянину ОСОБА_1, графік спілкування з малолітнім сином, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з його категоричною відмовою.

Разом з тим, враховуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити відповідачу способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки задоволення вимог за первісним позовом в цій частині відповідатиме інтересам дитини.

Таким чином, вирішуючи питання щодо визначення способів участі відповідачу у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції вважав за необхідне шляхом встановлення зустрічей з дитиною щотижня кожну першу та третю суботу місяця з 10 год.00 хв. до 13 год.00 хв., кожну другу та четверту неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. в присутності матері дитини ОСОБА_3.

З огляду на вказане, матеріалами справи знаходить підтвердження наявність Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Кисні державної адміністрації від 17.02.2015 року №107-1056/40 та висновку Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №107-6754/40 від 31.10.2014 р., які містять аналогічний висновок в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю, тому оскарження одного з висновків не може бути підставою для зупинення провадження в справі.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів підстав для зупинення провадження в справі не вбачає, та вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини справи, зокрема Висновок від 03.10.2014 року за №90 та від 29.09.2014 року, з яких вбачається, що позивач має сильну прив'язаність до дитини та розлука з дитиною є свідченням підвищеної тривоги та емоційної нестабільності ( а.с. 218-223, т.1).

Крім того, оцінюючи покази вказаних вище свідків у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суди приходять до висновку, що позивач та відповідач є хорошими та турботливими батьками, які прагнуть для створення належних умов виховання та утримання своєї дитини.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони повторюють вимоги зустрічної позовної заяви, яким була надана детальна та обґрунтована оцінка судом першої інстанції.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Суд зважає також на те, що в Декларації прав дитини (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1).

Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу.

Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 0011 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку ії особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини.

Згідно Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.10.2014 року №107-6754/40 вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендує визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, громадянкою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.243-244).

Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості характеру його розвитку, суди вважають, що дитина має тісний психологічний зв'язок з матір'ю, та нестабільний психоемоційний стан дитини, пов'язаного з розлученням батьків, впливу на формування негативного ставлення дитини до матері з боку теперішнього оточення та відсутності регулярних зустрічей з матір'ю.

Доказів того, що дитина має бути розлучена з матір'ю, відповідачем не надано та в ході розгляду справи не встановлено.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Посилання апелянта на те, що дитина не може бути передана позивачу внаслідок того, оскільки в провадженні Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 90004702 порушене 03.06.2014 року відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину передбаченого ст.125 КК України (нанесення тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_4, 23.06.2010 р.н.), суди вважають безпідставними.

Так, на даний час досудове розслідування триває (т.1 а.с. 140), факт завдання тілесних ушкоджень дитині ОСОБА_4 на даний час не встановлено.

Крім того, з довідки № 42 від 18.09.2014 року виданої Школою-дитячим садком І ступеня «Стежина» вбачається, що 29.05.2014 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до факту відібрання дитини батьком, знаходився в дитячому садку без тілесних ушкоджень та візуально здоровий (т.1 а.с.214).

Колегія суддів зазначає, що приймаючи до уваги вік дитини, особливості його розвитку, проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 саме з матір'ю, відповідатиме інтересам дитини та забезпечить його права на належне виховання, розвиток, оздоровлення, утримання та безпеку, тому доцільним буде визначити проживати дитину разом з матір'ю, тобто позивачем за первинним позовом по справі, при цьому суд вважає, що визначення місця проживання дитини на постійній основі та в певному місці, тобто за вказаною позивачем адресою, не підлягають задоволенню, виходячи з вимог чинного законодавства, що регулює порядок визначення місця проживання дитини.

Оскільки судом першої інстанції вірно визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, ту обставину, що дитина була забрана батьком від матері силоміць, без її згоди та за відсутності відповідного рішення суду, батько в добровільному порядку відмовляться повернути дитину матері, обґрунтованим є висновок про відібрання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у батька, тобто відповідача по справі та передачі під опуку матері, тобто позивачу по справі.

Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Кисні державної адміністрації від 17.02.2015 року №107-1056/40 вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки і піклування, вважає за недоцільне встановлювати батьку, громадянину ОСОБА_1, графік спілкування з малолітнім сином, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з його категоричною відмовою.

Разом з тим, враховуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд вважає за необхідне визначити відповідачу способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки задоволення вимог за первісним позовом в цій частині відповідатиме інтересам дитини.

Таким чином, вирішуючи питання щодо визначення способів участі відповідачу у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне шляхом встановлення зустрічей з дитиною щотижня кожну першу та третю суботу місяця з 10 год.00 хв. до 13 год.00 хв., кожну другу та четверту неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. в присутності матері дитини ОСОБА_3.

Також вірним є висновок суду першої інстанції відносно стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_4

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 13).

З вищевикладеного вбачається, що суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги позивача за первинним позовом в частині визначення місця проживання дитини разом матір'ю та відібрання дитини від батька і передання матері.

Позивач за первинним позовом не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню її потреб, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності, відвідування навчальних закладів та гуртків.

Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися.

Судом першої інстанції достеменно встановлено, що відповідача за первинним позовом працює, а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Відповідно до закону обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача за первинним позовом в цій частині с обґрунтованими і є законні підстави для їх задоволення з урахуванням потреб дитини.

Крім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними погребами та з урахуванням матеріального становища сторін, а тому виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, суд вважає за необхідне визначити до стягнення з відповідача за первинним позовом на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.03.2015 року, тобто з дати ухвалення даного рішення у справі і до досягнення дитини повноліття.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, про необхідність допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1 та передачі матері ОСОБА_3, стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Також вірно, відповідно до 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягнуто судовий збір в розмірі 243,60 грн., а також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Разом з тим, відносно інших доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що апелянт не позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог первісного позову та для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: