Справа № 161/7879/15-ц
Провадження № 2/161/2729/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач 09 лютого 2014 року на прохання відповідача ОСОБА_3 дав в борг грошові кошти в розмірі 81 510 грн. на строк користування до 01.03.2015 року, про що відповідач власноруч написав розписку.

В обумовлений в розписці строк ОСОБА_3 грошові кошти не повернув та не бажає це робити.

На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі - 81 510 грн. та понесені судові витрати по справі.

07.07.2015 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною.

Ухвалою суду від 17 серпня 2015 року зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за первісним позовом. Просив суд, первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні первісний позов не визнали. Просили суд зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю вимог.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови безпідставні та не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При дослідженні наданого позивачем по первісному позову розписки від 09 лютого 2014 року (а.с. 62), суд встановив, що вказаний письмовий документ не підтверджує передання ОСОБА_1 ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 81 510 грн., оскільки на думку суду словосполучення «беру в борг» не має ознаки закінченої дії, а тому не може бути підтвердженням передачі грошових коштів від позивача відповідачу по первісному позову.

Крім того, відповідач - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував факт отримання від позивача ОСОБА_1 грошових коштів, а так само і дружина позивача ОСОБА_1 - свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що вказана розписка була написана у її присутності і вона не бачила передання грошових коштів ОСОБА_3 після написання розписки.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд вважає, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 09 лютого 2014 року не був укладений, оскільки не відбулася передача грошових коштів.

Враховуючи викладене, суд вважає, за необхідне відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі.

Також, на думку суду не підлягають до задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання боргової розписки недійсною, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсними.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Договір, укладений під психологічним тиском є оспорюваним правочином і тягар доказування у даних справах щодо доведеності наявності психологічного тиску на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

В своїй зустрічній позовній заяві позивач - ОСОБА_3 посилається на те, що дружина відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 під психологічним тиском змусила його написати розписку від 09 лютого 2014 року.

Однак, зазначені обставини не були доказані ОСОБА_3 належними доказами. Посилання позивача на диск аудіо запису з записом що мало місце 16.02.2015 року, відповідно до пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні, не може бути належним доказом подіям, що відбувалися 09.02.2015 року. Сам ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу психологічного тиску та змушення його написати розписку не звертався.

Як зазначалось вище, будь-які гроші за вказаною розпискою не передавалися.

Суд, враховуючи, що розписка є похідним документом, що є підтвердженням укладення договору позики, зазначає, не є укладеними правочини, у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, зокрема не передані гроші, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна їх передача (ч. 2 ст. 1046 ЦК України).

Неукладений правочин не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обов'язків, а тому не підлягає визнанню його недійсним в судовому порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

На підставі ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з сторін судові витрати у справі в зв'язку з відмовою у задоволенні позовів.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 61, 62, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 202, 509, 526, 549, 610, 612, 625,1046, 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною - відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 02.10.2015 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду А.О.Подзіров