Справа № 592/809/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чернобай О. І.
Номер провадження 22-ц/788/1913/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Сибільової Л. О. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

головуючого - Дубровної В.В.,

суддів - Сибільової Л.О., Хвостика С.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Друга Сумська нотаріальна контора, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

про розподіл майна нажитого під час шлюбу та вселення,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_4, 20 квітня 2015 року остаточно його уточнивши, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину від 51/400 домоволодіння АДРЕСА_2, як подружню долю та на наступні речі: два холодильника "Донбас" вартістю 1 000 грн. та "Днепр" вартістю 700 грн.; газову плиту "Наташа" вартістю 1 500 грн. та газову плиту "Електа" варьісю 700 грн.; пилосос "Буран" вартістю 400 грн.; посуд: 3 сервізи чайно- кавові загальною вартістю 300 грн.; кастрюлі, сковорідки вартістю 500 грн.; електропраску вартістю 300 грн.; пральну машину "Рига" вартістю 200 грн.; столи 2 шт. вартістю 200 грн., а також просив суд визнати право власності на його особисті речі: чоботи гумові 46 розміру; фаянсове блюдо діаметром приблизно 50 см.; столярний та слюсарний інструмент: ножівки по дереву - 2 шт. по металу - 1 шт.; броньований руберойд - 1 рулон; подовжувачі - 3 шт.: 5 м, 10 м та 15 м. Крім того, просив вселити його у вищевказаний будинок. Свої вимоги мотивував тим, що він та ОСОБА_9 перебували в шлюбі з 21 серпня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Перебуваючи у шлюбі, 29 жовтня 1998 року вони придбали 51/100 частину будинку АДРЕСА_2. Інші 49/100 частин будинку належать ОСОБА_8 При цьому, покупцями у договорі купівлі-продажу були зазначені його дружина та троє її дітей від першого шлюбу (кожний - на 51/400 частину будинку).Вважає, що 51/400 частину будинку, яка за договором оформлена на його дружину, є спільно нажитим майном подружжя, на яке він має право у розмірі 1/2 частини. Куплена частина будинку потребувала реконструкції та дообладнання, які були здійснені за їхні з дружиною кошти, а саме: підведення фундаменту під будинок довжиною 10 м., висотою 1 м вартістю 6 314 грн.; монтаж вхідних металевих дверей вартістю - 2 000 грн., монтаж вартістю 200 грн.; встановлення пластикових вікон та москітних сіток на вікна всього 3 шт., вартістю 320 грн.; обладнання хвіртки металевої з установкою та бетонуванням вартістю 2 500 грн. В будинку, до якого його не впускає відповідач, знаходяться його власні речі, які йому були подаровані, або придбані для нього, а саме: чоботи гумові 46 розміру; фаянсове блюдо діаметром приблизно 50 см.; столярний та слюсарний інструмент: ножівки по дереву - 2 шт. по металу - 1 шт.; броньований рубіройд - 1 рулон; подовжувачі - 3 шт. довжиною 5м,10 м, 15 м. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_9 померла. За її життя вони не здійснили поділу придбаної частини вказаного домоволодіння, тому вважає, що 1/2 частина від придбаної 51/400 частини вказаного будинку належить йому, хоча була зареєстрована на дружину. Відповідач ОСОБА_4 активно перешкоджає йому в користуванні власністю, не дозволяє мешкати в будинку. На його неодноразові звернення до Сумського міськвідділу міліції отримував формальні відписки.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину майна нажитого під час шлюбу з нині померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, а саме на: 1/2 частину холодильників "Донбас" та "Днепр"; 1/2 частину газової плити "Наташа"; 1/2 частину газової плити "Електа"; 1/2 частину пилососа "Буран"; 1/2 частину електропраски; 1/2 частину пральної машинки "Рига"; 1/2 частину двох столів; 1/2 частину вхідних металевих дверей в будинок АДРЕСА_2; 1/2 частину металевої хвіртки у двір за вказаною адресою.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду у частині відмови у задоволенні його позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину 51/400 домоволодіння АДРЕСА_2, як на спільно нажите майно подружжя, визнати за ним право власності на чоботи гумові 46 розміру, фаянсове блюдо, столярний та слюсарний інструмент, дві ножівки по дереву, одна ножівка по металу, один рулон броньованого руберойду, три подовжувачі, вселити його в будинок АДРЕСА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_10, які апеляційну скаргу підтримують, пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_11, ОСОБА_7, які проти скарги заперечують, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню.

Вирішуючи спір, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, які є предметом апеляційного оскарження, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог. Зокрема, суд встановив, що 51/400 частина будинку придбавалась не за спільні кошти подружжя, а за кошти, отримані від продажу кооперативної квартири, належної ОСОБА_12 та її першому чоловікові, а тому, суд вважав, що є безпідставними вимоги позивача про визнання права власності на частину будинку та вселення. Щодо визнання права власності на його особисті речі, суд зазначив про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження місця знаходження цього спірного майна, на підтвердження існування спору з приводу зазначених речей, оскільки відповідач таке право позивача не оспорює.

Але з таким висновком суду в повному обсязі погодитись неможливо.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначених вимог суд не дотримався.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 перебувала у першому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 та від цього шлюбу мають трьох дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Подружжю ОСОБА_9 та ОСОБА_13 на праві власності належала кооперативна квартира АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстроване на ОСОБА_13 як на члена житлового кооперативу.

Згодом шлюб між подружжям був розірваний.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_13 не проводили розподіл спільно нажитого майна, у тому числі кооперативної квартири і дружина ОСОБА_9 разом із своїми дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 пішли проживати на зйомну квартиру.

Вподальшому ОСОБА_9 познайомилась з ОСОБА_3, з яким почала проживати на зйомних квартирах, а 21 серпня 1997 року зареєструвала з ним шлюб (а.с.8).

У зв'язку з тим, що у ОСОБА_9 та її сім'ї не було власного житла, тому вона домовилась зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_13 про обмін їхньої спільної кооперативної квартири на 51/100 частину спірного будинку по АДРЕСА_2, власником якого була ОСОБА_14, з матір'ю якої мешкав ОСОБА_13

Згідно домовленності кооперативна квартира повинна була перейти у власність ОСОБА_14 разом із заборгованістю по сплаті комунальних платежів, а 51/100 частина спірного будинку по АДРЕСА_2 повинна була перейти у власність ОСОБА_9 та її дітей і в цьому ж будинку повинен був проживати її чоловік ОСОБА_3

Однак такий обмін вони вирішили оформлювати не договіром міни, а двома договорами купівлі-продажу.

29 жовтня 1998 року вони оформили спочатку договір купівлі-продажу кооперативної квартири по АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_13 продав ОСОБА_14 зазначену квартиру, а другим договором ОСОБА_14 продала ОСОБА_9 та її дітям ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_15 належні їй 51/100 будинку по АДРЕСА_2 (а.с.78-79).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Краснощок Л.М., ОСОБА_13 продав ОСОБА_17 та ОСОБА_14 квартиру за АДРЕСА_1, що складається з двох жилих кімнат житловою площею 28,6 кв.м., загальна площа 47,0 кв.м. Ця квартира належала ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Сумським міськвиконкомом 23.10.1998 р., зареєстрованого в Сумському БТІ за р.№ 62 від 27.10.1998 р. Продаж квартири вчинено за 7 749 грн. (а.с.79,88).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Краснощок Л.М., ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_6 в особі ОСОБА_9 та ОСОБА_15, що діяла за згодою своєї матері ОСОБА_9 купили п'ятдесят одну соту частину (в рівних частинах кожний по 51/400) жилого будинку за АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці загальною мірою 398 кв.м На вказаній земельній ділянці знаходиться один дерев'яний, обкладений цеглою жилий будинок «А-1», загальна житлова площа цілого будинку 43,2 кв.м та інші надвірні побутові будівлі: сарай «Б», л.кухня «Г» - дерев'яні, вбиральня «Д», вбиральня «Л» - дощаті, огорожа №1-4 - дощ. мет. Сітка. Купівлю -продаж частини будинку було вчинено за 7 422 грн. 54 коп. (а.с.78).

Як вбачається, договори купівлі-продажу були вчинені в один день , у одного і того ж нотаріуса, без розриву у часі, про що свідчать номери їх реєстрації. Так, договір купівлі-продажу квартири зареєстрований у реєстрі під № 3584, договір купівлі-продажу частини будинку зареєстрований під №3586.

На момент вчинення вищевказаних правочинів, ОСОБА_9 рік як перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, однак в договорі купівлі-продажу 51/100 частин зазначеного будинку, він як покупець вказаний не був.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7).

Позивач не спростовує тієї обставини, що дійсно мали місце договори купівлі-продажу квартири та частини будинку, водночас, претендуючи на половину 51/400 частину спірного будинку, зазначає про те, що на придбання частини будинку вони з дружиною витрачали спільні кошти, приблизно 7 000 - 8 000 грн. Але всупереч положенням ст.ст.10,60 ЦПК України він не надав жодного належного доказу на підтвердження зазначених обставин, зокрема, того, що у придбання частини будинку були вкладені інші, ніж виручені від продажу квартири, кошти. Як вбачається з договорів, квартира була продана за 7 749 грн., які Продавець отримав повністю до підписання цього договору: частина будинку була продана за 7 422 грн. 54 коп., які Продавець отримав повністю до підписання цього договору. Тобто, коштів, отриманих від продажу квартири, було достатньо для купівлі частини будинку.

Згідно ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, які регулювали спірні правідносини на момент їх виникнення, майно, нажите подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статей 22,25,27-1 КпШС спільною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь з подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке йому належало до одруження або було одержано під час шлюбу в дар, в порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Як уже зазначалось вище, матеріалами справи підтверджена та обставина, що джерелом придання спірної частини будинку були кошти, отримані від реалізації належної ОСОБА_12 та її чоловікові ОСОБА_13 кооперативної квартири. Позивачем не надано доказів на спростування встановлених фактів та відповідних їм правовідносин.

Звертає увагу на себе і та обставина, що позивач знав про оформлення договору купівлі-продажу частини будинку на його дружину та трьох дітей, але протягом дуже тривалого часу, з 1998 року не оспорював свого права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів знаходить законним та обґрунтованим рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 51/400 частину будинку.

Не спростовані апелянтом висновки суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на чоботи гумові 46 розміру, фаянсове блюдо, столярний та слюсарний інструмент, дві ножівки по дереву, одну ножівку по металу, один рулон броньованого руберойду, три подовжувачі, оскільки належними та допустимими доказами позивач не довів суду їх існування, наявність спору з приводу цього майна.

В той же час, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення позивача у будинок АДРЕСА_2.

Матеріалами справи підтверджено і визнається всіма учасниками спору, що після придбання спірної частини будинку позивач вселився у житлове приміщення як член сім'ї, проживав разом з дружиною та її трьома дітьми у цьому житловому приміщенні до смерті дружини. Після смерті ОСОБА_12 її син -ОСОБА_4, який зареєстрований і проживає у будинку разом зі своєю дружиною та дитиною, вигнав позивача з будинку. Зареєстрованим у спірній частині будинку позивач не був, всі ці роки залишався бути зареєстрованим за адресою АДРЕСА_3, у квартирі, у якій він проживав з колишньою дружиною та сином.

Згідно рішення Ковпаківського районного суду від 17 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 листопада 2013 року, задоволені позовні вимоги ОСОБА_18, ОСОБА_19 (колишньої дружини та сина позивача), ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 71,72 Житлового Кодексу України визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що ОСОБА_3 створив нову сім'ю і більше 20 років за місцем реєстрації не проживає.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім того, з пояснень сторін та з копії наданої спадкової справи вбачається, що позивач 15 травня 2015 року подав заяву до нотаріальної контори про вступ до спадщини після смерті його дружини - ОСОБА_12 (а.с. 187-197).

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 2317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право позивача, як співвласника, щодо володіння та користування спірною частиною будинку реалізується шляхом його вселення та проживання у будинку АДРЕСА_2. Іншого місця проживання позивач не має.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_3 в частині вимог про вселення у 51/100 частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати наступним чином.

При подачі до суду уточнених позовних вимог про вселення позивачем не був сплачений судовий збір, а тому, з урахування задоволення цих позовних вимог підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за наступними реквізитами:

Код бюджетної класифікації доходів 22030001

Рахунок 0002

Одержувач УК у м. Суми (м.Суми), 22030001

Банк одержувача ГУДКСУ у Сумській області,

МФО 837013

На користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп., сплачений ним за подачу апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови йому у задоволенні позовних вимог про вселення.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першоїінстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4)порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2015 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення.

В цій частині ухвалити нове рішення. Позовні вимоги задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 в будинок АДРЕСА_2

В іншій частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено ОСОБА_3, рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за наступними реквізитами:

Код бюджетної класифікації доходів 22030001

Рахунок 0002

Одержувач УК у м. Суми (м.Суми), 22030001

Банк одержувача ГУДКСУ у Сумській області,

МФО 837013

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 267 грн. 96 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -