Справа № 2-2610/08 Головуючий у І інстанції Буймова Л.П.
Провадження № 22-ц/780/5615/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 1 28.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Верланова С.М., Воробйової Н.С.,

при секретарі: Петленко І.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2008 року за позовом ОСОБА_3 до Відділу містобудування та архітектури Фастівського міськвиконкому, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на металевий гараж на фундаменті за набувальною давністю,-

встановила:

у грудні 2008 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що 14 березня 1994 року рішенням виконавчого комітету Фастівської міської Ради народних депутатів видано тимчасовий дозвіл №152 громадянину ОСОБА_4 на установку металевого гаража за адресою: АДРЕСА_1 ( в районі речового ринку.) Після вказаного дозволу було встановлено металевий гараж на фундаменті між приміщенням речового ринку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та приватним будинком по АДРЕСА_1.

Так за домовленістю між нею та громадянином ОСОБА_4 в 1996 році їй у володіння було передано металевий гараж на необмежений термін, за що позивачка заплатила ОСОБА_4 кошти в сумі 500 доларів США.

Вважає, що у неї є всі підстави для отримання права власності на цей металевий гараж на фундаменті на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, оскільки вона тривалий час понад дванадцять років користується вказаним гаражем, добросовісно, відкрито та безперервно володіє майном як своїм власним.

Таким чином позивачка просила визнати за нею право власності на металевий гараж на фундаменті по АДРЕСА_1 розташований між приміщенням речового ринку по АДРЕСА_1 та приватним будинком по АДРЕСА_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2008 року в позові задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2008 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначив, що рішення є незаконне, невмотивоване, ухвалене в результаті грубого порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає те, що судом першої інстанції не було з'ясовано підстав набуття права позивачки на металевий гараж та не встановлено власників або землекористувачів земельної ділянки на якій стоїть металевий гараж. На даний час спірний гараж встановлено на його земельній ділянці.

Крім того вважає, що суд першої інстанції, безпідставно послався на вимоги ст.344 ЦК України оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 р.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із вимог ст.344 ЦК України та з того, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти металевим гаражем на фундаменті понад дванадцять років.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можливо погодитися виходячи із наступного.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом про визнання права власності на металевий гараж на фундаменті по АДРЕСА_1 розташований між приміщенням речового ринку по АДРЕСА_1 та приватним будинком по АДРЕСА_1 посилаючись на те, що 14 березня 1994 року рішенням виконавчого комітету Фастівської міської Ради народних депутатів видано тимчасовий дозвіл №152 громадянину ОСОБА_4 на установку металевого гаража за адресою: АДРЕСА_1 ( в районі речового ринку) , після вказаного дозволу було встановлено металевий гараж на фундаменті між приміщенням речового ринку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та приватним будинком по АДРЕСА_1.

За домовленістю між нею та громадянином ОСОБА_4 в 1996 році їй у володіння було передано металевий гараж на необмежений термін, за що позивачка заплатила ОСОБА_4 кошти в сумі 500 доларів США., що підтверджується розпискою власноруч написаною громадянином ОСОБА_4, від 07 вересня 1996 року.

Також ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

09.06.2000 року ОСОБА_2, він придбав в ОСОБА_5 у власність 11/25 частин будинку з надвірними будівлями та спорудами, згідно договору купівлі-продажу. Біля належної йому частини будинку розташований металевий гараж. Попередня власниця частити будинку ОСОБА_5 апелянта повідомила, що металевим гаражем користується ОСОБА_6 для зберігання та торгівлі промисловими товарами. На момент купівлі-продажу з його боку не було заперечень з приводу цього.

Рішенням Фастівської міської ради №31/9-ГУ-УІ від 10.02.2011 р. ОСОБА_2, як власнику 11/25 частин будинку, було передано у власність земельну ділянку площею 0,0371 га, на якій розташована належна йому частина будинку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

19 січня 2012 року ОСОБА_2 було отримано державний акт на право власності на дану земельну ділянку, відповідно до якого спірний гараж розташований на його земельній ділянці.

При визнанні права власності на металевий гараж судом першої інстанції не з'ясовано підстав набуття ОСОБА_3 права на цей гараж та не встановлено власників або землекористувачів земельної ділянки на якій стоїть металевий гараж.

Крім того незрозуміло із яких підстав розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 металевий гараж в рішенні суду першої інстанції набув нової поштової адреси - АДРЕСА_1. Жодних доказів, про присвоєння відповідним державним органом, в установленому законом порядку, спірному гаражу окремої поштової адреси, матеріали справи не містять.

Апелянт зазначив, що звертаючись до суду у 2008 році позивачка ОСОБА_3 як на єдину правову підставу свого позову посилалась на ст.344 ЦК і вважала себе особою, яка заволоділа чужим майном і продовжує відкрито володіти нерухомим майном протягом 10 років., такою, що застосовано безпідставно.

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст.344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України.

З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку починаючи з 01 січня 2011 року.

Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року.

Отже, особа яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, лише з 01 січня 2011 року, за умови доведеності необхідних для цього підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК встановлено, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 р.

Відповідно до матеріалів справи позивач звернулася до суду 17.12.2008 року, посилаючись на те, що в період з 1996 року по день звернення до суду користується металевим гаражем на фундаменті по АДРЕСА_1 розташований між приміщенням речового ринку по АДРЕСА_1 та приватним будинком по АДРЕСА_1.

Таким чином суд першої інстанції неправомірно ухвалив оскаржуване рішення, керуючись положеннями ст.344 ЦК України, оскільки ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, тому визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01 січня 2011 року. Отже на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом та на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення строк набувальної давності ще не наступив.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення про задоволення позову не ґрунтується на вимогах закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст.309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволення позову.

Керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2008 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу містобудування та архітектури Фастівського міськвиконкому, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на металевий гараж на фундаменті за набувальною давністю, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді