Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Гордійчук С.О., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 4040 дол. США, що еквівалентно 93 687,6 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1058,68 грн..

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення є протиправним, винесеним без з'ясування усіх обставин справи та таким що порушує норми матеріального й процесуального права.

Вказує, що на підтвердження своїх вимог позивач повинен в суді надати для огляду оригінал розписки. Натомість із матеріалів справи не вбачається, що в судовому засіданні було оглянуто оригінал розписки від його імені на ім'я позивача про отримання позики 2000 дол. США.

Зазначає, що судом першої станції при розгляді справи не було з'ясовано обставин повернення чи не повернення ним взятих коштів у

______________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2025/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Рудика Л.Д.

Доповідач : Демянчук С.В.

позику.

Поряд з тим, судом першої інстанції було неправильно визначено та обраховано відсотки за час користування взятими ним у позику коштами.

Крім того зазначає, що із наданої ним розписки безспірно вбачається, що він брав кошти в борг в сумі 2000 дол. США під відсотки в розмірі 3% річних.

Однак, наведений розрахунок в рішенні суду першої інстанції не відповідає дійсності.

Просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 10 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_3 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання апеляційного суду не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому є правові підстави для розгляду справи в їх відсутність.

ОСОБА_3, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликався на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження передачі коштів ОСОБА_1 написав розписку.

З зазначеної розписки датованою 23 травня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 взяв під відсотки 2000 /дві тисячі/ доларів США у ОСОБА_3 на два місяці до 23 липня 2012 року, зобов'язався віддати 23 липня 2012 року в сумі 2120 доларів США.

Таким чином встановлено, що між сторонами в справі укладено договір позики.

Взяті на себе зобов'язання за договором позики відповідач не виконав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання за договором позики ОСОБА_1 не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за договором позики в сумі 2000 доларів США, та стягнув 2040 долавір США суму розміру відсотків за період з 23 травня 2012 року по 23 березня 2015 року, що еквівалентно 93687 грн. 60 коп. заборгованості за договором позики

Із висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України належним чином навів розрахунок заборгованості та не встановив розмір заборгованості станом на день ухвалення судового рішення з урахуванням офіційного курсу долара США.

На час постановлення рішення 10 черваня 2015 року офіційний курс долара до гривні встановленим НБУ був 21,169299грн..

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми позики за спірним договором .

Відповідно до офіційного курсу року офіційний курс долара до гривні встановленим НБУ на 10 червня 2015 року суму боргу слід визначити в розмірі 42338 грн. 60 коп. /доларів США 2000 * 21,169299 грн./

Відповідно до умов договору позики беззаперечно встановлено та не заперечується відповідачем про зобов'язання сплатити 120 доларів США в рахунок визначеної сторонами суми процентів за користування коштами за період з 23 травня 2012 року по 23 липня 2012 року.

Таким чином, є обґрунтованими і вимоги в частині стягнення визнаної стороною суми процентів, яка відповівдно до вищевказаного курсу долара на час ухвалення рішення підлягає до стягнення в сумі 2540 грн. 31 коп. / 120 * 21,169299 грн./

Разом з цим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості суми процентів в розмірі 3 % в місяць /чи 36 % річних/ не відповідає умовах договору, а відтак, і вимогам закону. Так, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З огляду на положення ст. 1048 ЦК України, відсутність у договорі умови про проценти за договором позики не означає, що договір є безоплатним, оскільки у ньому немає застереження про його безоплатний характер. Якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи, зокрема, з договору позики від 23 травня 2012 року, укладеного між сторонами, вбачається, що він є відсотковим, але сторонами не визначено розмір сплати процентів, а з 23 липня 2012 року. Сама по соба вказівка про сплату відсотків не свідчить про їх визначеність в розмірі, як вказує позивач. А визначення суми в 120 доларів США, який зобов'язався повернути відповідач, та яка є неоспореною, не свідчить про чіткий визначений умовами договору позики між сторонами розмір відсотків.

За встановлених обстави вбачається, що позивач має право на сплату відповідачем розміру процентів до вищезазначених положень закону /ст. 1048 ЦК/ до дня повернення позики, разом з цим таких позовних вимог не заявлялося.

Відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства передбачається, що розглядаючи спори, суди мають неухильно дотримуватись принципів цивільного процесу з метою забезпечення права кожної сторони на справедливий суд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права щодо подання доказів та їх дослідження.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і докази, що стверджують позов.

Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави вважати, що суд не може змінювати підстави позову, а саме ті обставини на які сторони посилаються, не може з власної ініціативи витребовувати та досліджувати інші докази, крім тих, на які посилаються сторони, та про витребування яких заявлено клопотання сторін.

Разом з цим, суд має роз'яснити сторонам наслідки невикористання ними усіх своїх прав та відсутності доказів у справі.

Колегія суддів роз'яснює про право позивача звернутися до суду з відповідними вимогами про стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не перевірено обставини повернення коштів за вказаним договором позики є безпідставними, оскільки жодних доказів на підтвердження повернення коштів відповідачем позивачу за спірним договором позики не надано.

За встановлених обставин, колегія суддів вирішуючи спір, дійшла висновку, що суд першої інстанції зазначених в даному рішенні вимог закону не врахував, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і це, на думку колегії суддів, є обов'язковими підставами для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики в сумі 44878 /сорок чотири тисячі вісімсот сімдесят вісім/ грн. 91 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1058 грн. 68 коп. сплаченого ним судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.О. Гордійчук

А.М. Шеремет