Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Жупанова І.Б. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№336/1753/15-ц
25 серпня 2015 року Справа № 22ц/778/4285/15
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Коваленко А.І., Боєва В.В.

секретар - Бурак А.В.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.05.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк", третя особа - Національний Банк України про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" (далі-Банк), третя особа - Національний Банк України про визнання правочину недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що 07.11.2007 року між ним та Банком був укладений кредитний договір № 5810225 за яким отримав 38 500 доларів США з виплатою 11,5% річних терміном повернення 07.11.2027 року. Договір був вчинений у письмовій формі. Вважає, що спірний договір суперечить чинному законодавству, зокрема ст.11 "Закону про захист прав споживачів", якою заборонено надання споживчих кредитів у іноземній валюті й окрім того, йому не надано повної, своєчасної інформації про умови та порядок кредитування. Тому з підстав ст.215 ЦК покликав задовольнити заявлену вимогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.05.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник заявника прохав скасувати судове рішення, оскільки на його думку, суд неправильно застосував норми матеріального й процесуального права та неправильно визначив обставини справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального и процесуального права

Із матеріалів справи видно, що 07.11.2007 року між позивачем та Банком був укладений кредитний договір № 5810225 за яким позивач отримав у фінансовій установі відповідача 38 500 доларів США для придбання квартири з виплатою 11,5% річних терміном повернення 07.11.2027 року (а.с.8).

Також з'ясовано, що кредитні кошти надавались позичальнику з цільовим призначенням - придбання квартири по вул.Кузнєцова,34-б. кВ.29 у м.Запоріжжі та яка ним була куплена (а.с.8).

Заперечення позивача базуються на тому, що Банк надав кошти в іноземній валюті й це суперечить чинному законодавству України.

Предметом договору кредиту у справі є іноземна валюта.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За нормами статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, за сучасним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Судом також встановлено, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу має право на здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті (а.с.48,49,50).

Окрім того, Банк має і ліцензію щодо надання фінансових послуг як фінансова установа.

При ухваленні рішення суд врахував наведені обставини справи про які відповідач згадує в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене аргументи позову в цій частині не є переконливими і не можуть прийняті до уваги.

Обов'язки Банку та інформація за договором щодо видачі кредитних коштів визначені на початку договору, зокрема, в Інформаційному листку, місце знаходження фінансової установи, предмет договору, порядок повернення кредитних коштів та інші умови договору зафіксовані й у самому тексті договорі, які сторони засвідчили підписами (ст.4,6 Договору) (а.с.9,53) .

Наведене ілюструє, на безпідставність заяв позивача про невідповідність умов договору закону та вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ст.10 ЦПК).

Позивач не надав суду взагалі ніяких доказів, які б вказували на обставини які могли перешкодити вчиненню правочину, що приховав відповідач, або які обставини він замовчував, що призвели до обману чи утворення дисбалансу прав та обов'язків сторін не на користь позивача.

Застереження у апеляційній скарзі на ймовірне ухилення Банком від спати податків не впливає на сутність вирішеного спору й знаходяться за межами предмету спору.

Як ці питання, так і решту обставин справи, яким обґрунтовується позов, суд першої інстанції прийняв до уваги. Підстав передбачених ст.215,203 ч.1 ЦК для визнання укладеного правочину недійсним не має.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.05.2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: