АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/8901/15 Головуючий 1 інст. Золотарьова Л.І.
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та скасування речового права за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та скасування речового права.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що 29 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 з метою повернення можливості користування вказаною квартирою, у якій на даний час вона зареєстрована та постійно мешкає із малолітньою дитиною ОСОБА_5. Вважає вказаний договір дарування недійсним, оскільки він є фіктивним правочином, вчинений без наміру створення правових наслідків, а лише для забезпечення можливості ОСОБА_2 вільно користуватися квартирою. Крім того, договір дарування порушує права її дитини.

Тому, ОСОБА_6 просила суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 29 квітня 2015 року недійсним. Скасувати реєстрацію речового права за цим договором та стягнути за її користь з відповідачів солідарно вартість судових витрат у розмірі 8 243,60 грн.

У судовому засіданні представник відповідачів та приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4 заперечували проти позову, вказували, що ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 та 29 квітня 2015 року за договором дарування подарував квартиру своєму батькові ОСОБА_3. Вказаний договір відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує права дитини, оскільки малолітній ОСОБА_5 не був зареєстрований у спірній квартирі та не мав права користуватися нею.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2015 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано недійсним договір дарування квартири від 29 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та посвідчений приватний нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 Стягнуто у рівних частках з відповідачів на користь позивачки судовий збір по 60,90 грн. з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що судом першої інстанції не враховано, що орган опіки та піклування надає дозвіл на відчуження житла лише в разі реєстрації дитини у житловому приміщенні, яке відчужується. Разом з тим, позивачка є громадянкою ОСОБА_7 Федерації, де в неї є постійне місце реєстрації; права дитини не є порушеними, бо новим власником квартири є дідусь останнього.

Сторони про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка сторін, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір дарування квартири є недійсним з підстав того, що він вчинений без дозволу органів опіки та піклування та порушує права малолітнього ОСОБА_5, який на момент укладення договору дарування проживав у спірній квартирі разом із матірю, ОСОБА_1

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, зазначених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 29 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, за яким останній, як батько дарувальника став власником вказаної квартири (а.с.9-10).

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку за адресою: АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.73).

Між сторонами наявний спір про визнання права користування житловим приміщенням, квартирою №97 по вул.. Метробудівників, буд. 10 у місті Харкові (а.с.49, 65).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано. Від шлюбу мають сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.90).

Згідно ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них з ким вона проживає.

Сторонами не заперечується, що син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матірю.

Відповідно до вимог частин 1 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пункт 5 та 7 Договору дарування від 29 квітня 2015 року містить вказівку на те, що дарувальник, ОСОБА_2, гарантує, що укладенням договору не буде порушено прав малолітніх або неповнолітніх дітей, судові спори щодо квартири відсутні. Сторони гарантують, що малолітніх чи неповнолітніх дітей, які б мали право користування вказаною квартирою не має.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 1 ст. 39 ЦПК України закріплює, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не був зареєстрований у спірній квартирі, проте разом з матірю ОСОБА_1 проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

У відповідності до ст. 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Стаття 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Системний аналіз положень ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. ст. 17,18 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності або право на користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками або користувачами відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Крім того вказані норми законодавства захищають право власності та речове право дітей на володіння, проживання та користування житловим приміщенням та направлення на недопущення порушень саме цих прав неповнолітніх та малолітніх осіб.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

ОСОБА_8