АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Козлова С.П.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 09.12.2007 року приблизно в 20 год. 50 хв. на мосту №2 у м. Дніпропетровську відбулося зіткнення автомобіля "ВАЗ 21114" реєстраційний номер НОМЕР_4 під управлінням водія ОСОБА_4 внаслідок чого осатаній автомобіль виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем "Шевролет Авто реєстраційний номер НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_3, який рухався в зустрічному напрямку, в автомобілі також перебувала мати позивача - ОСОБА_6.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2012 року ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності за статтею 286 України, справа закрита на підставі п "в" ст. 1 Закону України "Про амністію" від 08.07.2011 року.

Внаслідок ДТП від тілесних ушкоджень загинула ОСОБА_6, а він - позивач зазнав тяжких тілесних ушкоджень. На своє лікування та реабілітацію він - позивач затратив 19948,37 грн., на поховання та інші витрати пов'язані зі смертю матері ОСОБА_6 - 26 987,23 грн., крім того автомобіль позивача знищений повністю.

Тому ОСОБА_3 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 159 895 грн. 56 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 900 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 47 035 грн. 60 коп.

Також, суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 900 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив (а.с.18-22, т.1).

З таким рішенням ОСОБА_2 не погодився і звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.25-27, т.1).

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.12.2007 року приблизно о в 20 год. 50 хв. 15 год. 15 хв. на мосту №2 у м. Дніпропетровську сталася ДТП, внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля ВАЗ 21114 реєстраційний номер НОМЕР_4 під управлінням, ОСОБА_4 внаслідок чого останній автомобіль виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем "Шевролет Авто реєстраційний номер НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_3, який рухався в стрічному напрямку, в автомобілі також перебувала мати позивача ОСОБА_6, яка була смертельно травмована.

Вина відповідача ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, встановлена але кримінальну справу щодо нього було закрито постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2012 рок (а.с.34-45, т.1) на підставі Закону України "Про амністію" від 08.07.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був працівником ВАТ "ДАТП-11231" і ДТП відбулося під час виконання їм трудових обов'язків.

Але ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2011 року ВАТ "ДАТП-11231" було визнано банкрутом (а.с.221-224, т.1).

За положеннями ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або Юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК України).

З довідки за №2053247 від 08.01.2015 року, наданої ПАТ КБ "ПриватБанк", вбачається, що згідно страхового акту; И-3247 від 14.03.2008 року, СК "Ингосстрах" по страховому випадку від 09.12.2007 року прийняло рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 64746 грн., з яких 18.03.2008 року - 5764 грн. перераховані на погашення простроченої заборгованості, а 58981 грн. 53 коп. перераховані на рахунок в ДРУ відділення ПриватБанка №0996, МФО 305299, ОКПО 14360570 в рахунок погашення заборгованості по кредиту (а.с.211, т.1).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Шевролет Авео реєстраційний номер НОМЕР_5, на момент зазначеної ДТП, була застрахована в СК "Ингосстрах".

Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка заподіяла шкоду смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила відповідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. При цьому законодавець не зобов'язує відшкодовувати будь-які інші витрати, окрім зазначених у ст. 1201 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на поховання матері ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що на вказані витрати ОСОБА_3 затратив 26 987,23 грн.

З таким висновком колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Сторони не заперечували, що у зв'язку зі смертю ОСОБА_7 дійсно були здійснені витрати в розмірі 26 987,23 грн., з яких 5 096 грн. - на придбання предметів ритуального призначення; 4 470 грн. - послуги транспортування тіла загиблої; 6 935,72 грн. - на організацію і проведення поминального обіду; 1300 грн. - на виготовлення могили; 9 160,00 грн. - на виготовлення пам'ятника з монтажем та встановленням тротуарної плитки; 25,51 грн. - договір-замовлення на організацію та проведення поховання (а.с.11-16, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що витрати на поховання понесли: батько позивача - ОСОБА_8, що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання (а.с.11, т.1) та ОСОБА_9, що підтверджується счет-заказом №647 від 12.12.2007 року на придбання предметів ритуального призначення на суму 5 096 грн., накладної №470 від 12.12.2007 року на послуги транспортування тіла загиблої на суму 4470 грн. (а.с.66,67, т.1).

Але ні ОСОБА_8 ні ОСОБА_9 з позовними вимогами про відшкодування витрат на поховання не звернулися.

В суді апеляційній інстанції ОСОБА_8 пояснив, що з 09.12.2007 року по 26.12.2007 року перебував на стаціонарному лікуванні у міській клінічній лікарні №16, у зв'язку з чим похованням не міг займатися і не оформлював рахунок також на організацію і проведення поминального обіду (6 935,72 грн.) та квитанцію на виготовлення могили (1300 грн.) /а.с.14,15, т.1/.

Також ОСОБА_8 пояснив що у січні 2009 року поніс витрати на виготовлення пам'ятника у сумі 9160 грн. (а.с.15-16).

За таких обставин, з урахуванням того, що представником відповідача не було надано суду докази про те, що вказана вартість вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надане у ч.2 п.24 постанови "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року №6, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув витрати на поховання в сумі 26 987,23 грн. і вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на поховання в сумі 9 160 грн., відмовивши в решті даних позовних вимог.

Постановляючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 47 035 грн. 60 коп., суд першої інстанції виходив з того, що на лікування та реабілітацію ОСОБА_3 затратив 19948,37 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи квитанціями та чеками на придбання ліків.

Між тим деякі з них на суму 8839 грн. 55 коп. не можуть бути належними доказами по справі з таких підстав: (а.с.17, т.1) довідка-калькуляція №3/82 від 18.02.2008 року на суму 4659,70 грн. - не може судом братись до уваги у зв'язку з тим, що не підтверджує факт оплати позивачем вказаної суми; (а.с.18, т.1) довідка від 07.02.2008 року б/н з МКЛ №16 на суму 1324,56 грн. - не може судом братись до уваги у зв'язку з тим, що не підтверджує факт оплати позивачем вказаної суми; (а.с.20, т.1) квитанція №7232 від 12.12.2007 року на суму 2000 грн. - спонсорська допомога від ОСОБА_10, а тому відшкодуванню не підлягає; (а.с.23, т.1) фіскальний чек від 13.12.2007 року на суму 13,14 грн. - були придбані харчові продукти, які не можливо віднести до витрат на лікування; (а.с.23, т.1) фіскальний чек від 13.12.2007 року на суму 236,95 - були придбані харчові продукти, які не можливо віднести до витрат на лікування; (а.с.25, т.1) фіскальний чек від 14.12.2007 року на суму 126,00 грн. - неможливо розібрати найменування товару; (а.с.25, т.1) фіскальний чек на суму 12,41 грн. - незрозуміло за який товар було здійснено оплату, тому не може прийматися як доказ понесених витрат на лікування; (а.с.29, т.1) фіскальний чек №0097 від 18.12.2007 року на суму 17,80 грн. - не зрозуміло про який саме товар особистого виготовлення йде мова, тому не можливо встановити чи відносяться вони до витрат на лікування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув витрати на лікування в сумі 19 948,37 грн. і вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на лікування в сумі 11 557 грн. 45 коп., відмовивши в решті даних позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що деякі медикаменти не входять до переліку МКЛ №16 - безпідставні і спростовуються переліком МКЛ №16 наданим суду апеляційної інстанції (а.с.232, т.1).

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на під час настання ДТП він виконував свої службові обов'язки, як водій ВАТ "ДПТП-11231" і що відповідальність по відшкодуванню шкоди повинна нести організація, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2011 року ВАТ "ДАТП-11231" було визнано банкрутом (а.с.221-224, т.1). Тому відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України ОСОБА_2, як особа, яка завдала шкоду, повинен відшкодувати в повному обсязі позивачу майнову шкоду.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про відсутність його вини в скоєнні ДТП - безпідставні і нічим не підтверджені.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а частиною другою цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім'єю.

В даному випадку внаслідок ДТП потерпілими є позивач ОСОБА_3 та його мати - ОСОБА_6, яка була смертельно травмована.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачеві як потерпілому і як сину померлого, що відповідає приписам ч.2 ст. 1168 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав, що позивач за допомогою належних і допустимих доказів довив своє право на отримання відшкодування моральної шкоди в сумі 900 000 гривень, однак з даним висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитись з наступних підстав.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивач, визначений судом без урахуванням роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, є завищеним.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, та зважаючи на дії самого потерпілого по справі, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 900000 грн. до 50 000 грн., частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року - скасувати у частині стягнення матеріальної шкоди у сумі 47 035 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 20 717 грн. 45 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року - змінити у частині стягнення моральної шкоди, зменшивши розмір з 900 000 грн. до 50 000 грн.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: