У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Нагорняка В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину та відновлення становища, яке існувало до порушення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтня 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 09 вересня 1996 року його тітка ОСОБА_9 заповіла своїм племінникам - ОСОБА_6 та ОСОБА_10 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування від 07 лютого 2011 року ОСОБА_9 подарувала спірну квартиру ОСОБА_7

Позивач вважав, що договір дарування слід визнати недійсним, так як він не відповідав внутрішній волі ОСОБА_9, оскільки остання мала намір укласти договір довічного утримання, однак відповідач не надавав ОСОБА_9 жодної допомоги, на телефонні дзвінки не відповідав, з приводу чого ОСОБА_9 зверталася із заявою до правоохоронних органів.

Просив визнати недійсним договір дарування квартири від 07 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 у

м. Львові за ОСОБА_7

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня

2014 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 листопада

2014 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня

2014 року скасовано, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, посвідчений 07 лютого 2011 року державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. за реєстровим № 1-200. Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 32468170, проведену на підставі договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, посвідченого 07 лютого 2011 року державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. за реєстровим номером 1-200.

У касаційній скарзі представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд керувався тим, що договір дарування не відповідав внутрішній волі ОСОБА_9, яка насправді мала на меті укласти договір довічного утримання, тому що була людиною похилого віку, не мала іншого житла, потребувала стороннього догляду.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної інстанції не дотримано.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 15 квітня 1994 року № НОМЕР_1 ОСОБА_9 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 (а. с. 4, т. 1).

09 вересня 1996 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у рівних частинах кожному (а. с. 6, т. 1).

07 лютого 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладений договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. та зареєстрований у реєстрі за номером 1-200 (а. с. 7−8, т. 1).

Державна реєстрація права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру проведена 22 лютого 2011 року за реєстраційним номером 32468170 (а. с. 9, т. 1).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 15, т. 1).

Звертаюсь до суду з позовом, ОСОБА_6 просив визнати договір дарування квартири недійсним на підставі вимог ст. ст. 215, 203, 229 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

На виконання вимог ст. 44 «Про нотаріат» під час посвідчення оспорюваного договору дарування квартири від 07 лютого 2011 року державним нотаріусом встановлено дієздатність сторін та у п. 9 договору вказано, що договір прочитано та схвалено сторонами до підписання, сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. У п. 11 договору дарування передбачено, що нотаріусом встановлено дійсні наміри кожної із сторін правочину шляхом роз'яснення значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін (а. с. 7, т. 1, зворот).

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору.

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_9 від 07 лютого 2011 року, написана нею власноручно перед підписанням договору дарування квартири, якою вона підтвердила, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю, що вказує на вільне волевиявлення ОСОБА_9 при вчиненні правочину (а. с. 76, т. 1).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_9 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що договір дарування не був би вчинений.

Висновки апеляційного суду про те, що укладаючи договір, ОСОБА_9 мала на меті відчуження на користь відповідача квартири лише за умови довічного утримання, тому помилялася щодо правової природи правочину не ґрунтуються на матеріалах справи.

Згідно з листом Львівського міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян від 03 січня 2013 року № 2 ОСОБА_9 з 13 грудня 2000 року прийнята на обслуговування у Львівський міський територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян на підставі заяви ОСОБА_9 від 13 грудня 2000 року, поданої до відділення соціальної допомоги одиноких непрацездатних громадян Залізничного району м. Львова. Відповідно до договору, укладеного 13 грудня 2000 року між відділенням територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та ОСОБА_9, остання отримувала наступні соціально-побутові послуги: доставку продуктів з магазину та базару; виклик лікаря, доставку ліків; виклик майстрів по ремонту; оформлення субсидії; допомогу у прибиранні; винесенні сміття та інші послуги по потребі. Періодичністю надання послуг - 2 рази на тиждень. Наказом від 25 листопада 2011 року № 82-оз соціальне обслуговування ОСОБА_9 припинено з ІНФОРМАЦІЯ_1 року у зв'язку зі смертю (а. с. 184, т. 1).

При цьому належних доказів, що ОСОБА_9 потребувала додаткової допомоги і що відповідач знав про таку потребу, але свідомо ухилявся від неї матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права, безпідставно зроблена переоцінка доказів, надана судом першої інстанції, тому рішення суду апеляційної інстанції має бути скасовано, рішення суду першої інстанції - залишено в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року скасувати, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
В.А. Нагорняк