Справа № 297/870/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючий), Готри Т.Ю., Кожух О.А., при секретарі Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду від 04 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у період із травня 2011 року по липень 2013 року між нею та ОСОБА_4 було укладено в усній формі десять договорів позики, згідно яких відповідач отримав у борг кошти на загальну суму 5600 доларів США, 4200 Євро та 252 900 грн., які зобов'язався повернути на першу вимогу позивачки.

Зокрема вказувала, що кошти передавала у власність позичальникові: 12 травня 2011 року - 3000 доларів США; 23 листопада 2012 року - 4000 євро; 13 лютого 2013 року - 1600 доларів США; 11 квітня 2013 року - 1000 доларів США; 09 грудня 2012 року - 200 євро; 29 грудня 2012 року 6900 грн.; 06 лютого 2013 року - 32 000 грн.; 25 лютого 2013 року - 64 000 грн.;12 квітня 2013 року - 76 000 грн.; 08 травня 2013 року - 74 000 грн.

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконав і в період із листопада 2012 року по лютий 2015 року повернув кошти частково, а саме 2500 доларів США, 200 євро, 168 500 грн.

Відтак, борг позичальника на час подачі позову становить: 84 400 грн., 3100 доларів США (72 881 грн. еквівалент за курсом НБУ на 09.04.2015 року 23,51) 4000 євро (еквівалент 102 120 грн. за курсом НБУ на 09.04.2015 року 25,53), що разом складає 259 401 грн.

Зазначала, що ОСОБА_4 визнав факт укладення договорів позики, факт отримання у борг від ОСОБА_3 коштів на загальну суму 5600 доларів США, 4200 Євро та 252 900 грн., ту обставину, що повернув кошти частково та визнав свій борг у сумі 3100 доларів США, 4000 євро та 84400 грн., що стверджується висновком ДІМ Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 31.03.2015 року та відібраними поясненнями у ОСОБА_4

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного законодавства, просила стягнути з відповідача на її користь 259 401 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 04 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позову.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши позивача ОСОБА_3, представника позивача - адвоката ОСОБА_5 та представника відповідача - адвоката ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність між ним і відповідачем правовідносин за договорами позики, а додані письмові докази - висновок ДІМ Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 31.03.2015 року та відібрані від ОСОБА_4 пояснення - є неналежними доказами для підтвердження факту укладенні договорів позики.

Проте з таким висновком місцевого суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14.

Оскільки суми коштів, на які посилається позивач, перевищували більш ніж у десять разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тому для укладення договору позики встановлюється обов'язкова письмова форма.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Оскільки закон не встановлює недійсність договору позики через недотримання сторонами письмової форми - це означає, що договір позики вважається дійсним.

Наявність договору позики може бути доведена показаннями сторін договору, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Висновком ДІМ Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 31.03.2015 року, листом начальника Берегівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області від 31.03.2015 року, а також відібраними письмовими поясненнями ОСОБА_4 встановлено, що останній визнав ту обставину, що отримував грошові кошти від ОСОБА_3 у період з 2011 року по 2013 рік у сумі 5600 доларів США, 4200 Євро та 252 900 грн., які зобов'язався повернути, однак наразі не має можливості у зв'язку з важким матеріальним становищем. Також відповідач визнав, що повернув позивачеві частину коштів та визнав свій борг у сумі 3100 доларів США, 4000 євро та 84 400 грн.

Указані письмові докази свідчать про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договорами позики, реальність отримання коштів позичальником та визнання ним свого боргу в тому розмірі, який просить стягнути позивач.

З урахуванням меж позовних вимог, заборгованість позичальника на час подачі позову становить: 84 400 грн., 3100 доларів США (72 881 грн. еквівалент за курсом НБУ на 09.04.2015 року 23,51) 4000 євро (еквівалент 102 120 грн. за курсом НБУ на 09.04.2015 року 25,53), що разом складає 259 401 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, згідно вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до частин 1, 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 5448,51 грн. (а.с. 1 та 62).

Керуючись ст.ст. 307 - 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду від 04 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в розмірі 259 401 грн. (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч чотириста одну гривню).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5448,51 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: