Справа № 459/3450/13 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2428/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді -Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю органу опіки та піклування Червоноградської міської ради про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та встановлення опіки і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю органу опіки і піклування Червоноградської міської ради про відібрання малолітньої дитини та визначення її місця проживання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2, як бабуся неповнолітнього ОСОБА_4, 2003 року народження звернулась з позовом до ОСОБА_3 - матері дитини з вимогами про визначення місця проживання дитини з позивачем, стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та призначення позивача опікуном неповнолітнього онука.

У травні 2014 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов, просила відмовити у задоволені первісного позову та постановити рішення про відібрання дитини у позивача, передати на виховання матері та визначити місце проживання дитини з позивачем за зустрічним позовом за місцем їх реєстрації у АДРЕСА_1.

Рішенням суду у первісному позові відмовлено. Зустрічний позов задоволено.

Рішення оскаржила позивач за первісним позовом ОСОБА_2. Мотивує тим, що суд у недостатній мірі оцінив докази у справі про те, що у квартирі матері дитини не було належних умов для проживання дитини, що з літа 2011 року по літо 2013 рік дитина практично не спілкувалась із матір»ю. Суд не врахував, що неповнолітній не виявив бажання повертатись у Москву та не врахував, що мати дитини залишила сина на проживання у бабусі наприкінці травня - початку червня 2011 року, а не на період літніх канікул в 2013 році. Неповнолітній з 2011 року проживав у м.Червонограді, тому дані довідки, на яку, у тому числі, послався суд з Центру соціальної допомоги сім»ї дітям «Берегиня» про проходження неповнолітнім реабілітації, в тому числі, в 2011 та 2012 році за місцем реєстрації - не відповідають дійсності.

Вважає, що висновки суду про відмову у первісному позові не ґрунтуються на матеріалах справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Учасники процесу в судове засідання не з»явились. Представник апелянта ОСОБА_2 . - ОСОБА_5 просить справу розглядати в його відсутності та задовольнити апеляційну скаргу довірительки, котра також належним чином повідомлена про розгляд справи, про що до справи долучено розписку про отримання судової повістки 07.05.2015 року. Про причини неявки не повідомила. Колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є мамою неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що до справи долучено копію свідоцтва про народження дитини . Місцем народження дитини є м. Москва, Росія.(а.с.17)

Згідно копії свідоцтва про смерть від 11.04.2013 р. батько дитини ОСОБА_4, син позивачки за первісним позовом помер 7 квітня 2013 року. (а.с. 11). Позивач у справі є бабусею неповнолітнього по лінії батька дитини.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 первинно за згодою матері перебував у позивачки, оскільки встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відповідачка по зустрічному позову разом із сином ОСОБА_3 приїхала з м. Москва до м. Червонограда та залишила останнього позивачці на певний період.

Встановлено, що онук позивачки ОСОБА_2 дійсно навчався у ЧЗШ І-ІІІ ступенів №5 м. Червонограда. Даний факт підтверджується копією довідки ЧЗШ №5, згідно якої ОСОБА_4 з 05.09.2011 р. навчався у 4-Б класі даної школи. Попереднім місцем навчання дитини був учбовий заклад у Москві. (а.с.7)

Окрім цього, факт тимчасового проживання неповнолітнього разом із позивачкою підтверджується актом ЖЕК №4 від 31.05.2013 року.

Перевіряючи обґрунтованість вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її сина ОСОБА_4 та відповідно підставність інших вимог про стягнення аліментів та про призначення її опікуном дитини, судом правильно застосовано норми матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Згідно вимог ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як передбачено ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, в тому числі, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей.

Враховуючи зміст позовної заяви - з цих правових підстав позивач за первісним позовом просила позбавити матір дитини батьківських прав.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом вірно встановлено, що позивачем за первісним позовом не доведено, що мати дитини ухилилась від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина і передала його на виховання бабусі, оскільки встановлено, що ОСОБА_3 зверталась до ОСОБА_2 із вимогою повернути сина.

Суд обґрунтовано визнав спростованими твердження позивачки за первісним позовом про відсутність належних умов для проживання дитини з матір»ю за місцем їх реєстрації у м. Москва Російської Федерації. З цього приводу судом першої інстанції детально досліджено докази і взято до уваги докази про належні житлові умови для дитини за місцем реєстрації, про що детально відображено у акті їх обстеження та стверджується довідкою з місця реєстрації ОСОБА_3 Враховано також відсутність заборгованості по оплаті за житло, встановлено, що перший клас дитина закінчила у Москві, проходила там періодично реабілітацію в 2010, 2011, 2012 роках у відділі денного перебування Центру соціальної допомоги сім»ї і дітям «Берегиня», що у м. Москва. /а.с. 71.

Судом детально з»ясовано необхідні дані про особу матері дитини, в тому числі, враховано відповідні медичні документи, за змістом яких вбачається відсутність протипоказань ОСОБА_3 для виховання неповнолітніх дітей.

Судом враховано, що згідно довідки Московського науково-практичного центру по боротьбі з туберкульозом вбачається, що ОСОБА_6 на обліку у тубдиспансері не значиться. (а.с.69)

Лікарським свідоцтвом про стан здоров'я, виданого психіатричною клінікою №4, департаменту охорони здоров'я м. Москва за №469 від 20.02.2014 р. підтверджується відсутність у ОСОБА_3 відповідних протипоказань щодо виховання дитини. (а.с.69). Іншими медичними документами, що у справі з врахуванням яких, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання позивачки за первісним позовом та її представника на те, що мати дитини по стану здоров»я не може виховувати неповнолітнього є об'єктивно спростованими.

Колегія суддів звертає увагу на те, що такі мотиви позову не узгоджуються з твердження позивачки по первісному позову про ухилення матері дитини від виконання своїх обов»язків по вихованню сина.

Судом обґрунтовано в сукупності з іншими доказами взято до уваги рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради №164 від 25.09.2014 року, яким затверджено висновки комісії з питань захисту прав дитини від 02.09.2014р. та вирішено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 є недоцільним.

Актом обстеження житлово-комунальних умов - квартири у АДРЕСА_1 від 04.12. 2014 року № 1290-ОП встановлено, що відповідачка проживає у трикімнатній квартирі за вищевказаною адресою. У даній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7./ 1999 року народження, син ОСОБА_3 /, ОСОБА_8 /мати ОСОБА_3./ Також даним актом зроблено висновок, що у даній квартирі хороші житлово-побутові умови і є усе необхідне для проживання неповнолітніх дітей./а.с. 101/

Судом обґрунтовано враховано норми міжнародного законодавства, яким врегульовано права дітей. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини зазначає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В свою чергу статтею 14 цього Закону визначено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналогічні норми містить і стаття 9 Конвенції ООН про права дитини: "Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини".

Судом враховано, що згідно ст. 51 Конституції України, статті 5 СК України - держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України .

Судом першої інстанції правильно застосовано норми ст.151 СК України, за якою батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Позивач по первісному позову не надала доказів необхідності розлучити дитину з матір»ю і таких не здобуто судом. Факт тимчасового її проживання з позивачем за згодою матері дитини не свідчить про наявність в даному випадку підстав для позбавлення матері батьківських прав.

Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Отже, зазначені норми Декларації та Конвенції вказують на наявність виключних обставин для розлучення малолітніх дітей з матір'ю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджено наявність у неповнолітнього ОСОБА_4 брата, який проживає з матір»ю - відповідачем у справі. Вказану обставину також необхідно врахувати, оскільки роз»єднання рідних братів та сестер не в інтересах останніх.

Матеріали справи, в тому числі, докази витребувані судом з метою об»єктивного вирішення справи дають підстави доля висновку, що суд першої інстанції досить детально дослідив всі обставини справи, виважено підійшов до вирішення спору та надав вірну оцінку доказам наданих сторонами з врахуванням того, що спір вирішується відносно неповнолітньої дитини.

Також судом враховано, що згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що у виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України - суд сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи та витребував докази, які сторони не могли надати суду. Дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 немає. За таких обставин у суду не було підстав для задоволення інших вимог позивача за первісним позовом.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, судом враховано, що згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно виписки домової книги №2307898 неповнолітній ОСОБА_4 станом на 01.12.2104 р. зареєстрований за місцем проживання матері ОСОБА_3, а саме у АДРЕСА_1. Мати дитини бажає проживання сина з нею , проти чого заперечує позивач по первісному позову. За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про необхідність примусового відібрання дитини та передачу матері із визначенням місця проживання неповнолітнього з матір»ю.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що мотиви апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про підставність зустрічного позову та відмову у первісному позові.

Оскільки мати неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_3 вправі у встановленому законами, в тому числі Російської Федерації, вирішувати питання про зміну свого місця проживання, то зазначення у рішенні суду про проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з матір»ю за конкретним місцем проживання є зайвим. За таких обставин залишаючи без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване, колегія суддів знаходить можливим виключити з його резолютивної частини вказівку конкретної адреси, як визначеного судом місця проживання дитини.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Виключити з абзацу третього резолютивної частини рішення словосполучення «за адресою: Росія, АДРЕСА_1»

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді