АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту та заборони на його відчуження, -

встановила:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ в м. Києві про звільнення з-під арешту майна, що належить їй на праві власності, та зняття заборони на відчуження всього належного їй нерухомого майна, які були накладені постановою головного державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 18.03.2011 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт посилається на невірне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, адже позивач не є боржником у виконавчому провадженні, яке було розпочате 18.03.2011 року та завершене 06.09.2011 року, а всі матеріали виконавчого провадження - знищені. З цих же підстав неправильно застосовано положення ч. 5 ст. 60 Закону України про виконавче провадження», яка застосовується у випадках незавершеного виконавчого провадження.

Судом не враховано, що діючою є постанова державного виконавця від 07.06.2011 року про звільнення майна з-під арешту, однак з вини ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві ця постанова не була направлена на виконання, чим позивачу незаконно створена перешкода в розпорядженні своїм майном.

Вважає помилковими посилання суду першої інстанції на постанову Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року, оскільки вона не відповідає нині діючому законодавству, тоді як норми статей 319, 321, 391 ЦК України судом безпідставно не були застосовані.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, заперечень на апеляційну скаргу не подав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення 15.10.2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18.03.2011 року державний виконавець ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 25216438 та накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_2

06.06.2011 року за наслідками перевірки виконавчого провадження начальником відділу було визнано дії державного виконавця в частині накладення арешту на все її майно, як боржника у виконавчому провадженні, такими, що не відповідають вимогам статей 19 та 25 Закону України «Про виконавче провадження». Постановою державного виконавця Мазура Ю.С. від 07.06.2011 року належне їй майно звільнено з-під арешту.

Дана постанова в порушення вимог ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем на виконання відповідному органу направлена не була і постанова про накладення арешту на її майно є діючою.

27.04.2015 року позивач з цього приводу звернулась до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві, однак їй було відмовлено у виконанні будь-яких дій, направлених на виконання постанови державного виконавця, оскільки виконавче провадження знищено.

06.05.2015 року державним реєстратором їй було відмовлено в державній реєстрації припинення арешту майна, оскільки постанови про накладення та зняття арешту з майна виносились різними державними виконавцями.

Вважає, що такі дії відповідача є порушенням вимог ст. 319, 321, 391 ЦК України та її прав як власника майна, а тому просила позов задовольнити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з цього майна може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладене арешт, належить їй, а не боржникові. Тому суд вважав, що боржник у виконавчому провадженні не може бути позивачем у позовному провадженні про зняття арешту з майна.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають у цивільних правовідносинах, тобто якщо виникає спір з приводу права власності на майно.

Враховуючи, що позивач заперечує проти арешту майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень при проведенні виконавчих дій з боку органів державної виконавчої служби, то такі вимоги підлягають розгляду за правилами розділу VІІ ЦПК України щодо судового контролю за виконанням судових рішень.

Проте колегія суддів вважає, що погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2011 року до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві надійшов на примусове виконання виконавчий лист № 2-119/09, виданий 12 листопада 2010 року Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Управління житлового господарства Солом'янського району м. Києва» заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг на суму 782 грн. 39 коп.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києва Козака Р.П. від 18 березня 2011 року було відкрито виконавче провадження ВП №25216438.

Пунктом 4 цієї постанови було вказано: «Накласти арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2, що проживає за адресою АДРЕСА_1». Згідно з пунктом 5 постанови заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. ( а.с. 4).

06 червня 2011 року начальником відділу ДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Костенко Л.І. було здійснено перевірку зазначеного виконавчого провадження відповідно до вимог ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження».

Проведеною перевіркою встановлено, що всупереч вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем Козаком Р.П. накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 без відповідної заяви стягувача. Крім того, у заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження зазначено про примусове виконання рішення шляхом здійснення відрахувань із пенсії ОСОБА_2

Постановою начальника ВДВС від 06 червня 2011 року дії головного державного виконавця Козака Р.П. при відкритті виконавчого провадження ВП № 25216438 від 18.03.2011 року визнані такими, що не відповідають вимогам ст. 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження» у частині накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_2 ( а.с. 5)

Також пунктом 2 постанови вказано головному державному виконавцю Мазуру Ю.С., в провадженні якого перебуває виконавчий документ, зняти арешт з майна боржника та вжити заходів щодо звернення стягнення на пенсію боржника.

Постановою головного державного виконавця Мазура Ю.С. від 07 червня 2011 року звільнено з-під арешту все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 ( а.с. 6)

16 вересня 2011 року державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення за належністю до іншого відділу ДВС), у зв'язку з необхідністю звернення стягнення на пенсію боржника.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, про ті обставини, що постанова державного виконавця від 07 червня 2011 року про звільнення всього майна боржника з-під арешту у виконавчому провадженні ВП № 25216438 залишилась невиконаною і арешт залишається чинним, позивачу стало відомо лише 25.04.2015 року, коли нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії щодо нерухомого майна, вказуючи, що на все майно накладено арешт.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_7 Реєстраційної служби Головного управління юстиції від 06 травня 2015 року було відмовлено представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у державній реєстрації припинення арешту нерухомого майна.

Підставою відмови у припиненні арешту державний реєстратор зазначив ту обставину, що у постанові про звільнення майна боржника з-під арешту, яка винесена головним державним виконавцем Мазуром Ю.С., зазначено, що виконавче провадження №25216438 відкривалось державним виконавцем Козаком Р.П., дії якого не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». В той же час, згідно відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №25216438 виносилась Мазуром Ю.С. ( а.с. 15).

Також державним реєстратором зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 звернулись до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ у м. Києві з заявами про належне виконання постанови про звільнення майна боржника з-під арешту.

Проте листами від 08 травня 2015 року та від 25 травня 2015 року позивачу було повідомлено, що виконавче провадження за 2011 рік та книги обліку виконавчих документів знищені за закінченням терміну зберігання, тому відповідно до ст. 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для звільнення майна боржника з-під арешту відсутні. З метою звільнення майна з-під арешту позивачу рекомендовано звернутися до суду ( а.с. 9-10).

18 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на неправомірні дії та бездіяльність державних виконавців ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві щодо невжиття заходів на звільнення майна з-під арешту. Також вважала неправомірними дії начальника ВДВС, що полягають у відмові винести постанову про звільнення майна боржника з-під арешту.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 в частині вимоги про оскарження дій, бездіяльності та зобов'язання начальника Відділу ДВС вчинити дії - відмовлено та роз'яснено право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Цією ж ухвалою від 25.05.2015 року скарга ОСОБА_2 в частині вимог про визнання дій та бездіяльності державних виконавців неправомірними ( щодо ненадіслання копії постанови про звільнення майна з-під арешту відповідному органу для внесення даних до реєстру) - залишена без розгляду у зв'язку з пропуском строку на оскарження дій, визначеного ст. 385 ЦПК України.

Крім того, в ухвалі суд зазначив, що враховує ті обставини, що ОСОБА_2 було відмовлено в державній реєстрації прав та обтяжень, не зважаючи на те, що фактично арешт з майна знятий, а документи державної виконавчої служби з цього приводу за 2011 рік знищені у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Тому суд в ухвалі від 25.05.2015 року вказав, що у такому випадку способом захисту порушеного права є звернення ОСОБА_2 до суду з позовом в порядку позовного провадження про зняття арешту з майна ( а.с. 24).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖЕУ-2 Південно-Західної залізниці м. Києва 25.03.1997 року належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1. Проте позивач позбавлена можливості розпорядитись нею на власний розсуд, оскільки арешт на все майно, що був безпідставно накладений постановою ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві від 18.03.2011 року, залишається чинним в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Однак рішенням державного реєстратора від 06.05.2015 року у державній реєстрації припинення арешту - відмовлено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 24 вказаного Закону, а саме - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що дії державного виконавця Козака Р.П. по накладенню арешту на майно боржника ОСОБА_2 від 18.03.2011 року були визнані неправомірними постановою начальника відділу ДВС від 06.06.2011 року; постановою державного виконавця Мазура Ю.С. від 07.06.2011 року майно боржника звільнено з-під арешту, проте у зв'язку з невиконанням відповідачем цієї постанови у визначеному законом порядку та знищенням матеріалів закінченого виконавчого провадження, арешт майна залишається чинним.

З викладеного вбачається, що діями відповідача порушені права позивача на вільне розпорядження своїм майном.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2, як боржник у виконавчому провадженні, не може бути позивачем у справі про звільнення майна з-під арешту, не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Посилання суду першої інстанції на відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на неможливість застосування положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вендітеллі проти Італії» (1994) Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Стаття 1 Першого Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним ( рішення у справі «Півень проти України», 2004 рік).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування арешту з майна, що був накладений постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 25216438, винесеною 18.03.2011 року державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві, є обґрунтованими. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 до Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту - задовольнити.

Скасувати арешт та зняти заборону відчуження з усього майна ОСОБА_2, що був накладений постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 25216438, винесеною 18.03.2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: