Справа № 750/8348/14 Провадження № 22-ц/795/25/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Логвіна Т. В. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.
суддів:Лакізи Г.П., Євстафієва О.К.
при секретарі:Сахаровій К.О.
за участю:ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2014 року у цивільній справі за ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Деснянського районного суду від 10 вересня 2014 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити, визначивши його (позивача) частку в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 1/4.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заочне рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Свої вимоги ОСОБА_5 мотивувала тим, що з 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який за рішенням суду було розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі придбано квартиру. У подальшому рішенням Деснянського районного суду від 09.11.2012 за ОСОБА_5 та ОСОБА_8 визнано право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1. Як на підставу скасування рішення Деснянського районного суду від 10.09.2014 зазначає, що судом першої інстанції не вірно визначено розмір часток сторін у спірній квартирі. Вказує, що остання була придбана за кошти матері ОСОБА_5, ОСОБА_9, яка продала належну їй квартиру за іншою адресою, а гроші від продажу витратила на придбання спірної квартири. Зазначає, що позивач жодним чином не дбав про матеріальне становище сім'ї, кошти у придбання квартири не вкладав, з 1998-2000 роки перебував у місцях позбавлення волі, вів аморальний спосіб життя.

Посилаючись на зазначені обставини,враховуючи, що з нею проживає 13 річна дитина, на яку за рішенням суду позивач сплачує аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно, що є недостатньо для нормального її утримання, і фактично дитина знаходиться на її (ОСОБА_5) утриманні, яка крім того є інвалідом 2-ї групи, позивач ухиляється від піклування за дитиною, апелянт просить відступити від засад рівності часток подружжя та зменшити частку позивача у спірній квартирі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що з 29.08.1998 по 11.06.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.118). Під час шлюбу сторони придбали квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с.4,51).

Ухвалюючи заочне рішення про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана на момент перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.11.2012 року її було визнано об'єктом права спільної сумісної власності, який підлягає поділу у рівних частках.

З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказі сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки справа судом першої інстанції була розглянута в порядку заочного провадження і суд не заслуховував відповідача по суті спору, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 була надана можливість надати докази, якими вона обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, і які були досліджені та оцінені апеляційним судом.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.11.2012 року, що набрало чинності, і обов'язковість якого у відповідності із правилами ст.14 ЦПК України поширюється як на осіб, які брали участь у справі, так і будь - яких інших осіб та організацій, за ОСОБА_5 та ОСОБА_8 визнано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1. (а.с.4).

Оскільки рішенням суду встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута сторонами (колишнім подружжям) за час шлюбу належить кожній із сторін по справі, на праві спільної сумісної власності, і ця обставина - правовий режим спільної сумісної власності зазначеної квартири в силу п.3 ст.61 ЦПК України є преюдиційною обставиною; є безпідставними посилання ОСОБА_5 та її представника як на підставу зменшення розміру частки позивача у спільній квартирі, що кошти на придбання зазначеної квартири були надані матір'ю відповідача - ОСОБА_9, отриманою нею від продажу 26 вересня 2007 року належної їй квартири. Таким чином, зазначеним судовим рішенням, в якому предметом розгляду був спір між сторонами (подружжям) про майно, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана на спільні кошти колишнього подружжя під час шлюбу та вважається спільною сумісною власністю, тому ОСОБА_5 не може оспорювати в даному судовому засіданні факту належності сторонам спірної квартири на праві спільної сумісної власності.

Апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази, враховуючи предмет доказування у справі, вважає, що відсутні підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя у спільному майні, та зменшення частки позивача і відповідно збільшення частки відповідача з таких підстав.

Відповідно до ч.2. ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

ОСОБА_5 обґрунтовує свою апеляційну скаргу і просить суд відступити від засад рівності часток у спільному сумісному майні колишнього подружжя наступними обставинами; позивач ніколи не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, з нею залишилась проживати неповнолітня дитина, яка взагалі позбавлена батьківського піклування та грошового утримання, а розмір сплачуваних позивачем аліментів на дитину є очевидно невеликим для її нормального виховання та розвитку.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_5 не надано ніяких належних доказів на підтвердження нею своїх доводів щодо необхідності відступу від принципу рівності часток сторін при поділі квартири, яка є об'єктом права спільної сумісної власності.

Та обставина, що ОСОБА_8 не сплачував внесків із суми заробітку до пенсійного Фонду України протягом 2000, 2003- 2012 років як це вбачається з довідки Управління пенсійного фонду України в м. Чернігові (а.с.87-88) і що за твердженням апелянта свідчить про те, що позивач не працював і не дбав про придбання квартири, на думку апеляційного суду не свідчить про відсутність у нього(позивача) в цей час доходів та невнесення їх до сімейного бюджету, і невиконання ним обов'язку дбати про матеріальне забезпечення сім'ї.

Колегія суддів вважає, що не є підставою для збільшення розміру частки ОСОБА_5 наявність у неї дочки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якої є сторони, і яка проживає з апелянтом.

Так , за змістом ст.ст.181,182,183,184,189 СК України аліменти - кошти на утримання дитини, розмір яких визначається за домовленістю між батьками, чи за рішенням суду.

Відповідно з рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.06.2013 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку(доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.01.2013 року та до досягнення дитиною повноліття(а.с.5).

ОСОБА_8 не ухиляється від сплати аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду і розмір яких не є меншим ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України, відповідачем не надано належних доказів, що розмір одержуваних нею аліментів явно недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дочки.

Таким чином, за відсутності фактичних даних неналежного виконання ОСОБА_8 своїх аліментних зобов'язань щодо утримання своєї неповнолітньої дитини, відсутні підстави для зменшення його частки у спільному майні сторін - квартирі АДРЕСА_1.

Отже, наведені апелянтом докази якими вона обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача не мають істотного значення, і не надають можливості суду для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Враховуючи зазначене, зміст правової норми, яка застосовується до спірного правовідношення, суд першої інстанції, проводячи поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, додержуючись положень про рівність часток сторін, обґрунтовано позов задовольнив, визнавши за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, і тому апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: