У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі : головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 02 вересня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду від 02.09.2015 р. ОСОБА_1 у позові відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд, відмовляючи у позові ОСОБА_1, не врахував наявність порушень вимог ст.ст. 1247, 1251 ЦК України та п.1.4 розділу Ш Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. № 3306/5, зокрема тієї обставини, що посадова особа органів місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Проте, оспорюваний заповіт не містить зазначення перед підписом заповідача застереження про прочитання заповіту вголос. У зв»язку з цим, на підставі вимог ст. 1257 ЦК України, вказаний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та змісту, є нікчемним. Аналогічна позиція викладена у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7. Отже, він суперечить нормам ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, судом не враховано, що з 1997 р. батько позивача виїхав на постійне місце проживання у м. Петропавловськ Камчатський (Російська Федерація) та проживав там до 2012 р. Під час приїзду у 2006 р. він залишив на ім»я позивача довіреність на представництво його інтересів в усіх органах та установах з питань, пов»язаних з поданням та отриманням довідок та документів, необхідних для відчудження нерухомого майна та на здійснення всіх дій, пов»язаних з його реконструкцією, у зв»язку з чим, такі дії проводилися позивачем та вкладались кошти у реконструкцію спірного майна. На підставі наведеного просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити та стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення, виходячи з наступного.

______________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Кушнір Н.В.

Провадження № 22ц/787/ 2041/2015 Доповідач - Оніпко О.В.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх вимог вказував, що після смерті батька сторін ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 р., відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 ( свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 15.08.1989 р., а.с.9). Від приватного нотаріуса Скоромної Ю.А. він дізнався про наявність заповіту, який був складений батьком 13.05.2013 р. на користь його брата - відповідача ОСОБА_3

Зазначав, що батько з 1997 р. по 2012 рік постійно проживав у Російській Федерації та повернувся в Україну у зв»зку з тяжкою хворобою. Вважає, що на вказаному заповіті підпис заповідача не належить батькові та відрізняється від підпису на довіреності, оформленої батьком у 2006 році на його ім»я на представництво своїх інтересів в усіх органах та установах з питань, пов»язаних з поданням та отриманням довідок та документів, необхідних для відчудження нерухомого майна та на здійснення всіх дій, пов»язаних з його реконструкцією, у зв»язку з чим, такі дії проводилися позивачем та вкладались кошти у реконструкцію спірного майна. Жодних розмов щодо розпорядження належним батькові майном на ім»я відповідача між ними не було. Оскільки протягом 2013 року та на час складання заповіту батько отримував курс лікування наркотичними засобами та не сприймав дійсні події, тому є сумнівним належність підпису на заповіті саме батькові. Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 225, ч.2 ст. 1257 ЦК України, просив суд визнати заповіт від 13.05.2013 р. недійсним.

09.12.2014 р. ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну підстав свого позову в порядку ч.1 ст. 31 ЦПК України, зокрема, вказував, що оскільки заповіт було складено 13.05.2013 р., за три місяці до смерті батька, тому через тяжку прогресуючу хворобу волевиявлення заповідача не було вільним, тобто, наявні підстави, встановлені ч.2 та ч.3 ст. 203 ЦК України. Також, підписи вчинені від імені батька на заповіті та довіреності, суттєво відрізняються, тому вважає, що останній не підписував заповіту, тобто, наявні підстави, встановлені ч.5 ст. 203 ЦК України, тому згідно з ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України вказаний заповіт є нікчемним і визнання такого заповіту недійсним не вимагається, проте, не виключається. Просив суд позов задовольнити ( а.с. 28-29).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, місцевий суд виходив з їх недоведеності останнім та з безпідставності, і з висновками, наведеними судом у рішенні, погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 1251 цього Кодексу, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Зазначені посадові особи органів місцевого самоврядування не мають права на оформлення документів, призначених для використання за межами державного кордону.

Дії посадової особи органу місцевого самоврядування при посвідченні заповітів встановлені розділами 1 «Загальні положення», 2 «Загальні правила вчинення нотаріальних дій» та розділом 3 «Правила вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. за № 3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 р. за №1298/20036 та ст. 56 Закону України «Про нотаріат».

Згідно з вимогами ч.1 та ч. 2 ст. 1257 ЦУК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, в обґрунтування своїх вимог про визнання заповіту недійсним, позивач посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 225 ЦК України та на те, що внаслідок тривалого лікування та застосування наркотичних лікарських засобів, у його батька ОСОБА_4 почастішали випадки несприйняття реальних подій, вказував, що підпис на заповіті вчинено не спадкодавцем, а тому просив суд призначити у справі почеркознавчу експертизу.

Відповідно до частини першої зазначеної норми закону, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Виходячи з наведеного, вказані доводи ОСОБА_1 є суперечливими, оскільки: або заповіт підписаний ОСОБА_1, однак, останній в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, або батько заповіту не підписував і підпис на ньому вчинила інша особа.

Позивачем не було заявлено клопотання про призначення судом посмертної психіатричної експертизи для з»ясування вказаних обставин, крім того, згідно з листом Рівненської районної центральної лікарні від 24.06.2015 р. за № 555, наданим на запит суду, ОСОБА_4 з приводу лікування у 2013 році до вказаного медичного закладу не звертався, наркотичні знеболювальні та психотропні засоби йому не призначалися та медичну карта амбулаторного хворого пацієнт в архів лікарні не здавав ( а.с. 99).

Проте, позивач 16.04.2015р. звернувся до суду із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання належності підпису саме ОСОБА_4 на оспорюваному ним заповіті (а.с. 74), яке було задоволено ухвалою суду від 16.04.2015р. та проведення експертизи доручено НДЕКЦ при УМВС України в Рівненській області ( а.с.78).

Також, ухвалою суду від 05.06.2015 р. витребувано необхідні документи де наявні достовірно належні вільні зразки підпису ОСОБА_1 від Клеванської селищної ради Рівненського району, приватного нотаріуса Скоромної Ю.А., КП «Рівненське РОБТІ», Пенсійного фонду в Рівненському районі, а також медкарту та з Рівненської ЦРЛ (а.с. 80-81,84 ). Однак, листом НДЕКЦ при УМВС України в Рівненській області від 17.07.2015 р. за № 26/13-222 на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість виконання експертизи по даній справі у зв»язку з малою кількістю та значному розриві у часі наданих зразків підпису ОСОБА_1, що не дозволяє виявити такої сукупності ознак, яка б дозволила судити в категоричній чи вірогідній формах про наявність чи відсутність тотожності виконавця ( а.с. 103-105).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, місцевим судом дотримано вимоги ч.4 ст. 10 ЦПК України, оскільки він всебічно сприяв здійсненню прав позивача, встановлених ЦПК України.

Є недоведеними вимоги ОСОБА_1 про недійсність заповіту з підстав, встановлених ч.1 ст. 215 та ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України та через відсутність волевиявлення заповідача залишити все, належне йому майно, саме молодшому сину - ОСОБА_3, відповідачу у справі.

Зазначені доводи ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача та спростовуються поясненнями відповідача, свідків ОСОБА_6 (секретаря селищної ради), ОСОБА_7 (матері сторін), ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних у судовому засіданні.

Згідно з наданими третьою особою - виконкомом Клеванської селищної ради запереченнями на позов, а також наданими у судовому засіданні поясненнями її представника, заповідач ОСОБА_4 звернувся за посвідченням заповіту у селищну раду особисто, з паспортом та довідкою про ідентифікаційний код і при посвідченні заповіту секретарем Клеванської селищної ради було дотримано усі визначені законом вимоги.

Відповідно до п.1.4 розділу Ш Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом, тобто, перед підписом заповіту.

Як вбачається з оспорюваного заповіту (а.с. 95), він повністю відповідає вимогам закону за формою та змістом, тому доводи позивача про його нікчемність із посиланнями на ч. 1 ст. 1257 ЦК України та про те, що волевиявлення заповідача не було вільним або не відповідало його волі (ч.2 вказаної статті), не заслуговують на увагу.

Є безпідставними та не свідчать про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і доводи останнього про те, що 11.07.2006 р. батько оформив на його ім»я довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. (а.с.10), якою уповноважив його на представництво своїх інтересів в усіх органах та установах з питань, пов»язаних з поданням та отриманням довідок та документів, необхідних для відчудження нерухомого майна та на здійснення всіх дій, пов»язаних з його реконструкцією, як і доводи позивача про проведення ним реконструкції спірного нерухомого майна за власні кошти.

Враховуючи встановлені місцевим судом обставини та досліджені докази, оцінені у їх сукупності та не спростовані позивачем, суд 1-ї інстанції, у відповідності до вимог закону, дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених судом у рішенні, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 02 вересня 2015 р.- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Судді :