Справа №489/2917/15-ц 28.08.2015 27.08.2015
Провадження №22-ц/784/2083/15
Єдиний унікальний номер 489/2917/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/2083/15
Головуючий у І інстанції Кокорєв В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.,

Суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.

При секретарі судового засідання Горенко Ю.В.

За участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування. Посилався на те, що 27 квітня 2011 року помер його двоюрідний брат ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Він та відповідачка прийняли спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори. Всі документи на право власності на квартиру знаходяться у відповідачки, але вона їх до нотаріальної контори чи йому не надає, чим перешкоджає у оформленні права власності на спадщину. 26.03.2015 року ОСОБА_6 нотаріальна контора відмовила йому у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом, оскільки він не надав нотаріусу оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 2-3).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 53-54).

В апеляційній скарзі на вказане рішення суду позивач порушує питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини справи (а.с. 57-59).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи скарги, просили її задовольнити.

Відповідачка просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та його представника, пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2011 року помер ОСОБА_5 Сторони у встановлений законом строк подали заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Померлому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2. Постановою від 26.03.2015 року державний нотаріус Другою ОСОБА_6 державної нотаріальної контори відмовила позивачу у вчиненні нотаріальних дій на підставі не подання останнім оригіналів документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. Відповідач є рідною тіткою померлого, що встановлено рішенням суду від 18.04.2012 року. Позивач є двоюрідним братом померлого, що встановлено рішенням суду від 02.11.2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивач не зазначив у позовній заяві, що він претендує на спадщину в порядку представлення, а тому відповідачка є спадкодавцем третьої черги за законом, а відповідач пятої, і внаслідок чого він не може спадкувати за таких підстав. Разом з тим суд визнав, що матір позивача - ОСОБА_7 є тіткою спадкодавця, вона померла раніше його, але позивач не надав доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті матері та наявність у неї інших дітей, які прийняли спадщину після її смерті.

Погодитись з висновками суду неможливо, оскільки вони не відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Відповідно до ч.1 статті 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Статтею 1266 ЦК України визначені правила спадкування за правом представлення й згідно норм зазначеної статті спадкоємцями за правом представлення можуть бути: внуки, правнуки спадкодавця (частина перша статті 1266 ЦК України), прабаба, прадід спадкодавця (частина друга статті 1266 ЦК України), племінники спадкодавця (частина третя статті 1266 ЦК України) і двоюрідні брати та сестри спадкодавця (частина четверта статті 1266 ЦК України).

Згідно частини шостої статті 1266 ЦК України при спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Таким чином згідно статті 1266 ЦК України до спадкування за правом представлення закликаються саме згадані вище особи, а не їх нащадки; при цьому обмеження ступеня споріднення не допускається лише при спадкуванні по прямій низхідній лінії, родинність за якою визначається виключно від пращура до нащадка.

Відповідно до п.5.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" спадкування за правом представлення має місце у випадках встановлених ст. 1266 ЦК, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що матір позивача ОСОБА_7 померла 22 березня 2003 року (а.с. 34-35).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2012 року встановлено, що ОСОБА_5, який помер 27 квітня 2011 року, і ОСОБА_7, яка померла 22 березня 2003 року, приходяться один одному рідними племінником і тіткою відповідно (а.с. 36).

Таким чином, позивач є двоюрідним братом спадкодавця і оскільки його матір як спадкоємець третьої черги за законом померла до відкриття спадщини, позивач за правом представлення є спадкоємцем третьої черги за законом нарівні з відповідачкою, тіткою спадкодавця, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2012 року (а.с. 32).

Оскільки зазначені вище обставини по суті встановлені судом та підтверджуються доказами, наявними в справі, не має правового значення те, що позивач не посилався в позові на те, що він має право на спадкування за правом представлення. Та обставина, що позивач не надав доказів того, що він прийняв спадщину після смерті своєї матері, а також те, чи були в неї інші діти, які прийняли спадщину, не має значення для вирішення заявленого спору.

Таким чином суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову з необґрунтованих підстав, а тому рішення суду відповідно до положень п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а саме.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 34 та частини першої статті 66 Закону України від 02.09.93 N 3425-XII "Про нотаріат" нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п.4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

В п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" наголошено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

Таким чином, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 29.05.2015 року, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 28.01.2008 року, виданого управлінням використання та розвитку комунальної власності міської ради та свідоцтва про право на спадщину 5-443 від 18.03.2011 року, виданого Другою ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою, дані про іпотеку відносно неї в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна відсутні. (а.с. 41, 46, 47).

Докази того, що зазначені документи втрачені, позивачем не надані.

Відповідачка в засіданні апеляційного суду пояснила, що вказані вище документи знаходяться у неї. Права позивача на отримання відповідної частини спадщини нею визнаються.

З відповіді головного територіального управління у Миколаївській області від 11.08.2015 року, наданого позивачем апеляційному суду, вбачається, що йому рекомендовано звернутись для оформлення спадкових справ до нотаріальної контори, оскільки в теперішній час ОСОБА_4 не перешкоджає оформленню спадщини іншим спадкодавцем та згодна надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно.

За наведених обставин вимога позивача про захист права власності судом є передчасною, оскільки існує інший шлях для відновлення порушеного права.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: