Справа № 307/1612/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 серпня 2015 року м. Ужгород

колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Кожух О.А., Леско В.В.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3, інтереси якої представляв ОСОБА_4, на рішення Тячівського районного суду від 17 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку ,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 26 серпня 1997 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 Відповідно до договору дарування недобудованого будинку, укладеного 22 травня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко М.В., відповідачка отримала у дар недобудований житловий будинок, готовністю 75 %, розташований по АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 600 кв. м. У період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі було добудовано вказаний житловий будинок до 95 % готовності. Згідно зі звітом про оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку, складеним ТОВ «Ріалті-О», рівень готовності буднику на даний час становить 95 %, оціночна вартість 735863 грн.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_2 просив суд визнати незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 з рівнем готовності 95 % об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також визнати за ОСОБА_2 право власності на половину вказаного житлового будинку.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З цим рішенням не погодився позивач, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом невідповідності висновків суду обставинам справи.

З рішенням суду не погодилась і відповідачка, просила скасувати вказівку в мотивувальній частині рішення про готовність будинку в 95%.

В судовому засіданні позивач скаргу з наведених підстав підтримав, апеляційну скаргу відповідачки не визнав.

Відповідачка та її представник підтримала свою апеляційну скаргу, а скаргу позивача не визнала. Остання пояснила, що після укладення договору дарування дозволу на закінчення будівництва не отримувала, право власності до теперішнього часу не оформлено.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вказано, оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позову. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги

ОСОБА_2 задоволено. Це рішення суду апеляційної інстанції скасовано ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ і справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. В цій ухвалі зазначено наступне.

Судами встановлено, що 26 серпня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Мукачівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 363 (а. с. 3).

Згідно з договором дарування недобудованого будинку від 22 травня 2008 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 недобудований житловий будинок АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 600 кв. м, інвентаризаційна вартість якого згідно з довідкою, виданою Тячівським МБТІ від 08 травня 2008 року за № 58, становила 155015 грн (а. с.78).

Відповідно до технічного паспорта на садовий (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 та звіту спеціаліста оцінювача, станом на 03 вересня 2013 року відсоток готовності будинку становить 95 %, а відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд від 02 вересня 2013 року інвентаризаційна вартість будинку становить 997181 грн (а. с. 38 42).

Згідно зі звітом про оцінку незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на 03 вересня 2013 року готовність будинку складає 95 %, оціночна вартість 735863 грн. (а. с. 926).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2013 року у справі № 307/1124/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання удаваним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку від 22 травня 2003 року та договору дарування земельної ділянки від 22 травня 2003 року, визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку від 22 травня 2008 року, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 16 лютого 2012 року, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності було відмовлено в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності звернення до суду.

Однак, встановлено факт, що недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,10 га в урочищі «Ракош» за домовленістю між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_2 останнім викуплена, оскільки позивачем у вказаній справі ОСОБА_2 були оплачені продавцю кошти, що у судовому засіданні 28 листопада 2013 року підтвердив ОСОБА_8, однак ця домовленість була оформлена договорами дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 від 22 травня 2003 року, а тому ці договори є відповідно до ст. 58 ЦК України (у редакції 1963 року), ст. 235 ЦК України удаваними. Рішення набрало законної сили.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку, не враховано положення ст. 331 ЦК України щодо часу виникнення права власності та чи проведення добудови не було самовільним.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляду справи.

Тому, виконуючи вимоги зазначеної норми права, суд констатує, що по справі є доведеним наступні обставини справи.

26 серпня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Мукачівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №363. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2013 року у справі № 307/1124/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора, встановлено, що договір дарування спірного будинку, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від 22 травня 2003 р. є удаваним, а договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 22 травня 2008 р. є похідним від вказаного удаваного правочину, тобто також є удаваним.

Разом з цим, суд констатує, що хоча зазначені обставини встановлені судом при розгляді цієї справи, вони не можуть братись до уваги, оскільки такого обґрунтування позовна заява не містить: відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позовна заява обґрунтована тим, що під час шлюбу збільшилось особисте майно відповідачки за рахунок спільних коштів сторін, які перебували в шлюбу і таке майно слід визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та визнати право власності на половину цього майна за позивачем, оскільки в цілому це майно - зазначений будинок - зареєстровано на підставі договору дарування за відповідачкою. Іншого обгрунтування позову заява позивача не містить. Тому суд виходить з того, що спірний будинок, готовністю 75%, був отриманий в дар ОСОБА_3 і цей договір є чинним: відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. Судового рішення про визнання цього правочину недійсним не існує.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем як доказ свої позовних вимог надано звіт спеціаліста-оцінювача, відповідно до якого станом на 03 вересня 2013 року відсоток готовності будинку становить 95 %. Це підтверджено і довідкою з територіального виробничого підприємства «Техбуд-Сервіс» від 02.12.2014 р., яка була надана на запит суду. Зазначені документальні докази є належними доказами відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, згідно якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з цим, не може бути прийнято до уваги висновок експертного дослідження за заявою ОСОБА_3 від 25 листопада 2014 року, оскільки цей доказ було надано суду після розгляду справи судом першої інстанції і прийняття його до уваги в даній стадії розгляду справи не відповідає вимогам ст.131 ЦПК України: сторони зобов'язані подати суду докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті /ч.1/; докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першої цієї статті, не приймаються до уваги, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин /ч.2/. Причин стосовно неподання даного доказу ОСОБА_3 взагалі не зазначено, а звернення її за цим доказом після рішення суду першої інстанції не є поважною причиною в розумінні зазначеної норми права.

Апеляційний суд погоджується з мотивацією рішення суду першої інстанції про те, що критерієм оцінки спільної сумісного майна сторін як подружжя слід визначити процентність готовності будинку, а не його грошове значення, оскільки інфляційні процеси в державі з 2003 р. по 2014 р. є відомими і не потребують доказуванню відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України і тому суд констатує, що співвідношення ціни будинку, зазначеному в договорі дарування 2003 р. не відповідає ціні цього ж будинку в такому ж процентному відношенні його готовності в 2014 році.

На підставі зазначеного, суд вважає, що за час спільного проживання сторін як подружжя особисте майно - будинок позивачки - було збільшено на 20% - з 75% готовності до 95% - і доля кожного з сторін в цьому збільшенні становить 10%, як вказано в оскаржуваному рішенні суду. Тобто, частка позивача в будинку відповідачки становить всього 10% і ця частка не є такою, що дає підставу для констатації істотного збільшення особистого майна відповідачки, що унеможливлює застосування вимог ч.1 ст.62 СК України.

Крім цього, встановлено, що дозволу на завершення будівництва будинку жодна з сторін не отримувала, а право власності до теперішнього часу не оформлено.

А тому, керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скарг ОСОБА_3, інтереси якої представляв ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 17 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :