Справа № 2-155/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Охтирка Сумської області

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді КОВАЛЬОВОЇ О.О.

при секретарях ВОЛОШЕНКО О.В, КАНИВЕЦ І.М.,

ЯВТУШЕНКО О.С., БАЙДАЛЕНКО О.О.

з участю осіб, які приймають участь у розгляді справи: позивачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7, представників третіх осіб: ПАТ «НАСК «Оранта» - СКРИНЬКИ Л.О., ТОВ «ЗОРЯ 2014» - ЛИТВИН О.В., відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області - БУТКА О.В., з фіксацією розгляду справи технічним комплексом „Камертон», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Охтирка цивільну справу за позовом

ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області, товариство з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ 2014»

про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка потягла смерть особи

в с т а н о в и в:

10.01.2012 року до суду звернулися позивачі з позовом. Вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 14.30 год. в районі 67 км. автодороги Харків - Охтирка Богодухівського району Харківської області трапилося зіткнення автомобілів марки ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_12, та автомобіля марки ВАЗ-2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6. В результаті дорожньо - транспортної пригоди, водій автомобіля марки ГАЗ-53 ОСОБА_12 від отриманих тілесних пошкоджень загинув на місці події.

По факту ДТП слідчим управлінням ГУМВС України в Харківської області була порушена кримінальна справа № 57080869 за ознаками злочину передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, згодом перекваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, яка провадженням була закрита відносно ОСОБА_6 відповідно за п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року (за відсутністю в діянні складу злочину), а відносно ОСОБА_12 - за п. 8 ст. 6 КПК України 1960 року (щодо померлого).

Внаслідок допущених відповідачем порушень Правил дорожнього руху настала смерть ОСОБА_12, чим позивачам заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Посилаючись на приписи ст.ст. 1166, 1167, 1168, 1187, 1192, 1201 ЦК України позивачі просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у вигляді витрат на поховання батька в сумі 3383.00 грн. та витрати на спорудження пам'ятника на могилі батька в розмірі 9200.00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачів моральну (немайнову) шкоду в розмірі по 25 000 грн. на кожну особу, на загальну суму 50 000 грн.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3. та їх представник ОСОБА_5 підтримали позовні вимоги з наведених у позові мотивів. 21.09.2015 року представник позивачів подав заяву /а.с. 228 т. 2/, в якій повідомив про застосування принципу судового ефективного способу, тобто такого, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, вважав, що позовні вимоги до ОСОБА_6 підлягають задоволенню.

Заперечили проти притягнення в якості співвідповідача у справі ТОВ «ЗОРЯ 2014», оскільки вважали, що підприємство їх права не порушувало. Наполягали, що за смерть ОСОБА_12 в робочий час відповідальність мають нести солідарно винна особа - ОСОБА_6, як власник транспортного засобу, і ПАТ «НАСК «Оранта».

З приводу цього 26.10.2015 року подали позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім позовних вимог до ОСОБА_6 з мотивів та обґрунтувань, викладених у первісному позові, заявили вимоги до ПАТ «НАСК «Оранта» за умовами договору страхування відповідно до страхового полісу від 25.07.2008 року серії ОНВ № 0278694 обов'язково особистого страхування водіїв від нещасних випадків на транспорті на підставі Закону України «Про страхування» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» від 14.08.1996 року № 959.

Позивачі зазначали, що особи, які заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами (ЦК України): шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини водія, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Посилаючись на вищевикладене, позивачі просили:

-стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_6 та з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у вигляді витрат на поховання батька в сумі 3383,00 грн. та витрати на спорудження пам'ятника на могилі батька в розмірі 9200,00 грн.;

-стягнути з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта на користь позивачів компенсаційну виплату за умовами договору страхування в сумі по 25 500,00 грн. на кожного на загальну суму в межах страхового полісу 51000,00 грн.

-стягнути з ОСОБА_6 на користь позивачів моральну (немайнову) шкоду в розмірі по 50000,00 грн. на кожну особу на загальну суму 100000,00 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.10.2015 року відмовлено в задоволенні вимог за клопотаннями ОСОБА_5 від 26 та 27.10.2015 року про прийняття до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: ПАТ «НАСК «Оранта», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області, ТОВ «ЗОРЯ 2014» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка потягла смерть особи, позовної заяви ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ПАТ «НАСК «Оранта», треті особи: ТОВ «ЗОРЯ 2014», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області, Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка потягла смерть фізичної особи. Позовну заяву передано для реєстрації в автоматизованій системі документообігу Охтирського міськрайонного суду Сумської області в порядку ст. 11-1 ЦПК України для подальшого прийняття судом та розгляду по суті.

Представник позивачів, будучи належним чином сповіщеним про час та місце судового розгляду справи 28.10.2015 року, подав заяву 26.10.2015 року, в якій послався на подачу до суду позовної заяви про збільшення позовних вимог від 26.10.2015 року, в тому числі, збільшення кола відповідачів та учасників цивільного судочинства, які не заявляють самостійних вимог. Відтак, просив судове засідання 28.10.2015 року проводити без участі позивачів та їх представника.

27.10.2015 року представник позивачів, наголошуючи на порушенні прав його і позивачів, яке полягало у примушуванні з»являтися в судове засідання 28.10.2015 року, повідомив про погодженість своїх дій з позивачами, просив у відсутність його і позивачів вирішити питання про прийняття до спільного розгляду позовної заяви про збільшення позовних вимог, залучення співвідповідачем страхової компанії ПАТ «НАСК «Оранта», залучення третьою особою Моторне (транспортне) страхове бюро України, приєднати до матеріалів справи запитів позивачів до страхової компанії та МТСБУ, позовну заяву про збільшення позовних вимог довести до всіх учасників цивільного судочинства з наданими додатками та розглянути їх по суті.

Позивач ОСОБА_4, будучи належним чином сповіщеним про час та місце судового розгляду справи 28.10.2015 року, про причини неявки не повідомив, довів до відома суду в телефонному режимі про обізнаність з поданою заявою свого представника від 26.10.2015 року, отже не прибув в судове засідання без поважних причин.

Позивачка ОСОБА_3., будучи належним чином сповіщеною про час та місце судового розгляду справи 28.10.2015 року, про причини неявки не повідомила. Як вбачається із заяви ОСОБА_5 від 27.10.2015 року, була повідомлена через ОСОБА_4 про заяву їх представника 26.10.2015 року, однак в судове засідання не з»явилася без поважних причин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачі та їх представник належним чином були сповіщені про час та місце судового розгляду 28.10.2015 року, їх представник за погодженням з ними подав заяву про подальший розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, що відповідає обсягу їх прав, визначених ст.ст. 27, 31 ЦПК України, отже, суд визнав правомірним подальший розгляд справи проводити у відсутність цих осіб, а їх процесуальну поведінку розцінює, як неналежне виконання процесуальних обов»язків та прояв неповаги до суду.

Відповідач в суді заперечив проти позовних вимог за їх безпідставністю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, подав письмові заперечення /а.с. 16-17 т. 2/, в яких зазначив, що позов не підлягає задоволенню, оскільки до даного часу є чинною постанова слідчого від 11.11.2011 року про закриття кримінальної справи на підставі ст. 6 п. 2 КПК України 1960 року у зв»язку зі смертю винного, яким визнаний РОСКОПН М.Т. У зв»язку зі смертю обвинуваченого близькі родичі вправі з метою реабілітації померлого просити про доведення досудового слідства до кінця.

Представники третіх осіб: ПАТ «НАСК «Оранта», ТОВ «ЗОРЯ 2014», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області /далі - Фонд/ при вирішенні позовних вимог в судовому засіданні послалися на розсуд суду.

Крім того, представник Фонду пояснив, що на користь позивачки ОСОБА_3 Фондом здійснені виплати одноразової допомоги на сім»ю і виплати по втраті годувальника, з грудня 2008 року по даний час - щомісячна виплата родині померлого. З приводу відшкодування витрат на поховання позивачі до Фонду не зверталися. Стосовно виплати допомоги ОСОБА_4 за навчання, то такі виплати мають особи, які навчаються на денній формі навчання.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку всіх осіб, що беруть участь у справі, їх доводи і заперечення, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 від батьків ОСОБА_12 та ОСОБА_3 /а.с. 4 т. 1/.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.02.2011 року по цивільній справі № 2-о-22/11 /а.с. 60 т. 3/ встановлений факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_12 однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу з 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_2; встановлений факт перебування ОСОБА_3 на утриманні померлого ОСОБА_12

З матеріалів кримінальної справи № 57080869 СУ УМВС України в Харківській області суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_12, який рухався зі сторони м. Харків в напрямку м. Охтирка, та автомобіля ВАЗ-2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок зіткнення автомобіль ГАЗ-53 перекинувся, його водій помер на місці, а водій автомобіля ВАЗ-2109 з тілесними ушкодженнями доставлений до Богодухівської ЦРЛ. /а.с 10 т. 1, а.с. 174 т. 3/.

Постановою слідчого СВ ДТП СУ ГУМВС України в Харківській області від 11.11.2011 року кримінальна справа № 57080869 за фактом ДТП з участю водіїв ОСОБА_6 і ОСОБА_12 за ознаками злочину передбаченого ст.286 ч.1 КК України, була закрита відносно ОСОБА_6 відповідно за п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року (за відсутністю в діянні складу злочину), а відносно ОСОБА_12 - за п. 8 ст. 6 КПК України 1960 року (щодо померлого) /а.с. 299-300 к.с. № 57080869/. До даного часу вказана вище постанова не оскаржена /а.с. 224-225 т. 2/.

Факт смерті ОСОБА_12 підтверджений свідоцтвом про смерть /а.с. 9, 211 т. 2 /.

З висновку експерта № 7-БГ/09 вбачається, що при дослідженні крові і сечі трупа ОСОБА_12 метиловий, єтиловий, ізопропіловий, н-пропіловий, ізобутіловий, н-бутиловий ізоаміловий спирти не виявлені /а.с. 238-239 т. 2/.

Судом встановлено, що власником автомобіля марки ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, є САТ ЗТ «Зоря» (на даний час - товариство з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ 2014», з яким ОСОБА_12 перебував у трудових відносинах з 21.05.1996 року, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та копією трудової книжки /а.с. 229-232, 243, 245 т. 2, а.с. 29-34 т. 3/.

З наказу САТ ЗТ «Зоря» від 02.01.2008 року № 13 вбачається, що за ОСОБА_12 був закріплений автомобіль марки ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який пройшов державний технічний огляд у березні 2008 року /а.с. 247-248 т. 2, а.с. 3 т. 3/.

ОСОБА_12 мав право керування транспортними засобами категорії В, С, Д, був придатний до керування транспортними засобами, що підтверджується водійським посвідченням серії НОМЕР_3, медичною довідкою серія 2МДИ № 881524 /а.с. 242 т. 2/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 на автодорозі Харків-Охтирка ОСОБА_12 керував ввіреним йому автомобілем марки ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі подорожного листа у зв»язку із виробничим завданням САТ ЗТ «Зоря» з перевезення олії /а.с. 250 т. 1, а.с. 1 т. 3/.

З полісу № ВВ/8886677 вбачається, що на період з 20.11.2008 року до 19.11.2009 року цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована САТ ЗТ «Зоря» в Охтирському відділенні Сумської обласної дирекції НАСК «Оранта» за шкоду, заподіяну життю і здоров»ю (на одного потерпілого) - 51000.00 грн., за шкоду, заподіяну майну потерпілого (на одного потерпілого) - 35000.00 грн. /а.с. 249 т. 2, а.с. 17-24 т. 3 /.

З страхового полісу № 0278694 /а.с. 21, 22 т. 3, а.с. 17-24 т. 3 / вбачається , що на період з 25.07.2008 року по 24.07.2009 року САТ ЗТ «Зоря» застрахувало в НАСК «Оранта» майнові інтереси ОСОБА_12, пов»язані із життям, здоров»ям та працездатністю застрахованого, на суму 51000.00 грн.

15.01.2013 року комісія, призначена наказом від 03.01.2013 року № 02-НВ територіального управління Держгірпромнагляду України у Сумській області, провела повторне спеціальне розслідування нещасного випадку, що стався в результаті ДТП, на 67 км. автодороги Харків-Охтирка Богодухівського району Харківської області, внаслідок якої загинув ОСОБА_12 /а.с. 73-76 т. 3/. Згідно висновку вказаної комісії нещасний випадок з водієм ОСОБА_12 стався внаслідок ДТП під час виконання трудових обов»язків, в робочий час, тому відповідно до п. 14 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 року № 1112, нещасний випадок вважається пов»язаним виробництвом і по ньому складається акт за формою Н-1.

16.01.2013 року комісія ПАТ «Зоря» склала акт № 1 за формою Н-1 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом, внаслідок якого загинув ОСОБА_12 /а.с. 77-79 т. 3/.

З довідок відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області /а.с. 82-89, 92-93 т. 3/ вбачається, що ОСОБА_3. одержує щомісячні страхові виплати Фонду з грудня 2008 року по даний час, у квітні 2011 року отримала одноразову виплату на сім»ю в разі смерті - 64289.40 грн. та одноразову виплату утриманцям - 12857.88 грн. Відшкодування витрат на поховання ОСОБА_12 на користь ОСОБА_3 Фондом не здійснювалося /а.с. 91, 134 т. 3/. Як пояснив в судовому засіданні представник Фонду, за виплатою вказаних коштів позивачі до Фонду не зверталися.

29.12.2008 року САТ ЗТ «Зоря» звернулося до НАСК «Оранта» із заявою про страхову виплату.

18.03.2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Охтирського відділення НАСК «Оранта» із заявою про сплату суми страхового відшкодування по страховому випадку, який відбувся ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 72 т. 3/.

З листа НАСК «Оранта» від 12.10.2015 року /а.с. 102 т.3/ вбачається, що за договором страхування по події від ІНФОРМАЦІЯ_2 рішення щодо виплати страхового відшкодування не приймалося.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2009 року, реєстр № 1-289, спадкова справа № 218/2009 рік /а.с. 67 т. 3/ вбачається що після смерті ОСОБА_12 його син ОСОБА_4 (позивач у справі) успадкував 12/25 частин житлового будинку з господарчими спорудами по АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0.3290 га для ведення особистого селянського господарства на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2009 року, реєстр № 1-291, спадкова справа № 218/2009 рік /а.с. 141 т.2/ вбачається що після смерті ОСОБА_12 його син ОСОБА_4 (позивач у справі) успадкував депозитний рахунок № НОМЕР_4, картковий рахунок № НОМЕР_5 з відповідними відсотками, що знаходиться в відділенні 29 філії ВАТ КБ «Надра Сумського РУ «Слобожанщина», належних померлому на підставі довідки № 544 від 13.07.2009 року, виданої відділенням 29 філії ВАТ КБ «Надра Сумського РУ «Слобожанщина», залишок коштів - 30773.94 грн.

Встановлено, що власником автомобіля марки ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, є ОСОБА_6 (відповідач по справі), який має право керування транспортними засобами категорії А, В, С /а.с. 9-10 т. 3/.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_6 на ім.»я ОСОБА_6 вбачається, що останній перебував у трудових відносинах із ЗАТ «Гутянський елеватор», звідки звільнився ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 13 т. 3 /.

Доказів про керування належним ОСОБА_6 автомобілем ВАЗ 2109 у зв»язку із перебуванням його у трудових чи інших договірних відносинах із ЗАТ «Гутянський елеватор» та щодо страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу матеріали кримінальної справи не містять. Не надано таких доказів і самим відповідачем.

З висновку експерта № 11-БГ/09 вбачається, що відповісти на запитання «чи знаходився потерпілий ОСОБА_6 при надходження до Богодухівської ЦРЛ в стані алкогольного сп»яніння» не видалось можливим, оскільки в наданій медичній документації відсутні відповідні лабораторні дані /а.с. 5-7 т. 3/.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1187 ч. 1, 2 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно правової позиції, викладеної у ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 р. № 1105-XIV /далі за текстом - Закон України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV/ (в редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_12) та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров»я від нещасного випадку або смертю на виробництві, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV ( 1105-14 ) "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон N 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII ( 2694-12 ) "Про охорону праці" (в редакції Закону від 21 листопада 2002 р. N 229-IV ( 229-15 ), Кодексу законів про працю України ( 322-08 ) (далі - КЗпП), а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону N 1105-XIV. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про страхування від нещасного випадку, то застосовуються правила відповідного міжнародного договору.

Зокрема, ст. 1 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV визначала завданнями страхування від нещасного випадку відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

За приписами ст. 2 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності.

Стаття 14 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV визначає нещасний випадок як обмежену в часі подію або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть.

Згідно ст. 6 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик.

Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (далі - працівник).

Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи.

Страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд соціального страхування від нещасних випадків).

Об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV обов'язковому страхуванню від нещасного випадку підлягають в тому числі, особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту).

Статтею 10 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV передбачено, що для страхування від нещасного випадку на виробництві не потрібно згоди або заяви працівника. Страхування здійснюється в безособовій формі. Всі особи, перелічені у статті 8 цього Закону, вважаються застрахованими з моменту набрання чинності цим Законом, тобто, з 01.04.2001 року, незалежно від фактичного виконання страхувальниками своїх зобов'язань щодо сплати страхових внесків.

Усі застраховані є членами Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

Згідно ст. 21 ч. 1, 2 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні одноразову допомогу в разі смерті потерпілого; щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві; допомогу дитині відповідно до статті 9 цього Закону; організувати поховання померлого, відшкодувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Проаналізувавши встановлені у справі фактичні обставини і приведені вище приписи закону, суд виходив з того, що норми правового інституту відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями за змістом поділяють на ті, що включають загальні правила та застосовуються до всіх зобов'язань із заподіяння шкоди, у тому числі передбачених ст. 1166 ЦК України, та на ті, що містять правила для певних випадків завдання та відшкодування шкоди.

Остання група норм регулює спеціальні види зобов'язань із завдання шкоди, у тому числі зобов'язання із завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки (ст.ст. 1187-1188 ЦК України та зобов'язання із завдання шкоди каліцтвом, іншими ушкодженням здоров'я або смертю (ст.ст. 1195-1202 ЦК України).

За своїм змістом норми, що регулюють порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та норми, що регулюють відшкодування шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю належать до різних правових підстав цивільно-правової відповідальності за завдання позадоговірної шкоди (різні спеціальні делікти).

За таких обставин необхідно застосовувати загальні та спеціальні норми, за наявності до того підстав, з огляду на співвідношення між загальними та спеціальними умовами деліктної відповідальності.

Зокрема, за умови регулювання правовідносин спеціальною нормою загальна норма не застосовується, проте у разі якщо в спеціальній нормі те чи інше питання не вирішено, необхідно керуватись загальними нормами цивільного законодавства.

Таким чином, суд встановив, що на підставі статей 1167, 1168, частин 1, 2, 5 ст. 1187, 1192, 1201, 1202 ЦК України позивачами порушено спір про відшкодування відповідачем на їх користь матеріальної і моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Суд дійшов висновку, що за приведеними вище нормами закону позивачі, які є відповідно сином та особою, яка проживала з померлим однією сім'єю, мають право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди з особи, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом підвищеної небезпеки, - АТ ЗТ «Зоря» (на даний час - товариство з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ 2014».

Суд визнав хибним твердження позивачів та їх представника про те, що смерть ОСОБА_12 заподіяна джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем марки ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, власником якого є відповідач ОСОБА_6, оскільки викладене спростовується дослідженими і оціненими в сукупності доказами у справі про те, що смерть ОСОБА_12 настала під час керування ним на законних підставах ввіреним йому транспортним засобом у робочий час під час перебування у трудових відносинах з САТ ЗТ «Зоря», тобто, нещасний випадок, внаслідок якого помер ОСОБА_12 вважається пов»язаним виробництвом.

Суд вважає необґрунтованим заперечення представника відповідача про відсутність підстав для відповідальності відповідача через те, що до даного часу є чинною постанова слідчого від 11.11.2011 року про закриття кримінальної справи на підставі ст. 6 п. 2 КПК України 1960 року у зв»язку зі смертю винного, яким визнаний РОСКОПН М.Т.

За висновком суду вказана постанова не доводить винуватості ОСОБА_12 в дорожньо-транспортній події ІНФОРМАЦІЯ_2, а лише є доказом того, що ДТП мала місце за участю автомобілів під керуванням ОСОБА_12 і ОСОБА_6

Суд не приймає належним доказом у справі висновок комплексної авто-технічної та транспортно-трасологічної експертизи від 27.06.2012 року /а.с. 96-128 т. 1/, оскільки він виконаний з порушенням вимог ст. 149 ЦПК України щодо порядку проведення експертизи.

Не спростовує висновків суду по суті позовних вимог висновок судової авто-технічної та транспортно-трасологічної експертизи від 15.05.2015 року /а.с. 102-112 т. 2/.

Як встановлено у справі, виплати, пов»язані із смертю ОСОБА_12 на виробництві, здійснені на користь позивачки Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Щодо відшкодування витрат на поховання позивачі питання не порушували.

Згідно ст. 1201 ч. 1 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Отже, вартість ритуальних послуг з поховання ОСОБА_12 відповідно до місцевих умов підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, або ж у разі не охоплення таких витрат страховим полісом - товариством з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ 2014».

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, суд виходив з того, що такі стягнення мають здійснюватися відповідно до положень ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України, а не на підставі норм законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно ст. 4 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Зважаючи на категоричні заперечення сторони позивачів в судових засіданнях та у письмовій заяві від 21.09.2015 року /а.с. 228 т. 2/ щодо притягнення ТОВ «ЗОРЯ 2014» належним відповідачем, чи співвідповідачем, суд дійшов висновку, що обраний позивачами спосіб захисту прав і свобод не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, позовні вимоги пред»явлені не до тієї особи, а тому задоволенню не підлягають.

Судом визнані безпідставними твердження представника позивачів про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню через ненадання заперечень стороною відповідача, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають.

Доводів та доказів, які спростовували б висновки суду, сторони не дали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 6, 8, 10, 14, 21 Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, чинній на ІНФОРМАЦІЯ_2), ст. 173 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10,11, 57-61, 209, 212-215, ЦПК України, ст. 15, 1166, 1167, 1187-1188, 1195-1202 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Охтирка Сумської області, товариство з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ 2014», про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка потягла смерть особи - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області О.О. КОВАЛЬОВА

Повний текст рішення суду виготовлений 02.11.2015 року.