Справа № 303/5367/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 1 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

25 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який мотивував тим, що 30 грудня 2010 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір комісії, відповідно до умов якого та укладеної до нього 05 січня 2011 року додаткової угоди №2, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та ОСОБА_3, взяли на себе зобовязання щодо реалізації автотранспортних засобів, які ввозилися на територію України та розмитнювалися за його рахунок та які були прийняті відповідачами згідно із актами прийому- передачі й специфікацій до договору комісії.

Зазначав, що відповідно до п. 1.3. договору комісії від 30 грудня 2010 року та п. 1.3. додаткової угоди № 2 від 05 січня 2011 року до даного договору, право власності на автотранспортні засоби переходило до ФОП ОСОБА_2 після проведення взаєморозрахунків за кожний автотранспортний засіб окремо, згідно кожного акту прийому-передачі до договору комісії.

Згідно умов договору комісії від 30 грудня 2010 року та додаткової угоди № 2 від 05 січня 2011 року, ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як поручитель, зобовязувалися оплатити автотранспортні засоби шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача вказаний додатково листом згідно з п. 3.1. договору комісії.

У звязку з порушенням відповідачами умов договору комісії від 30 грудня 2010 року, а також додаткової угоди №2 від 05 січня 2011 року сформувалася заборгованість у розмірі 1364433,90 доларів США, яка складається з: 695022,50 доларів США основна сума боргу згідно договору комісії від 30 грудня 2010 року; 572698,54 доларів США інфляційні витрати; 96712,86 доларів США 3% річних.

Посилаючись на ст.ст. 1212, 1213 ЦК України та вказуючи на те, що оскільки, за умовами вказаного вище договору комісії та додаткової угоди, право власності до ФОП ОСОБА_2 на вказані в актах податкової перевірки Державної фіскальної служби України 103 автотранспорті засоби, зазначені в позовній заяві, переходило тільки після розрахунку згідно з актом прийому-передачі за кожний постановлений йому автотранспортний засіб на комісію, а таких розрахунків не було здійснено відповідачами через їх важкий матеріальний стан, позивач просив повернути йому ці автотранспорті засоби в натурі як законному володільцю.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 1 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення в натурі автотранспортних засобів та повернення їх ОСОБА_1 як законному володільцю - відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене при неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи; а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, позивач просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що на підставі договору комісії та за усними домовленостями сторін вказані в позовній заяві автотранспортні засоби були поставлені на комісію та за рахунок ОСОБА_1 від імені ФОП ОСОБА_3 оформлені документи, необхідні для ввезення та розмитнення на території України. Усі транспорті засоби постачалися на комісію без передачі права власності ФОП ОСОБА_3, який не виконав взяті на себе зобовязання щодо перерахування коштів за ці транспорті засоби і не набув право власності на зазначені в позовній заяві автомобілі.

Позивач підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 визнав апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності відповідача ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та установлено судом 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1 (далі Комітент) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі Комісіонер) було укладено договір комісії (Т-1, а.с. 6-7), відповідно до умов якого останній прийняв на себе обовязок по реалізації автотранспортних засобів від свого імені, але за рахунок Комітента. (Т-1 а.с. 11-216).

В подальшому, 5 січня 2011 року, між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 2 до договору комісії від 30 грудня 2010 року, за умовами якої ОСОБА_3 виступив поручителем за зобовязаннями фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, взятими останнім відповідно до договору комісії від 30 грудня 2010 року. (а.с.8).

Пунктом 1.3 Додаткової угоди № 2 від 5 січня 2011 року встановлено, що право власності на автотранспортний засіб переходить від Комітента до Комісіонера після проведення взаєморозрахунків по кожному автотранспортному засобу окремо згідно акту прийому-передачі до договору комісії від 30 грудня 2010 року.

Встановлено, що 20 липня 2015 року ОСОБА_5 отримав вимогу ОСОБА_4 від 20 липня 2015 року про сплату заборгованості за поставлені автотранспортні засоби, з якої вбачається, що відповідачі не провели жодних розрахунків за поставлені автотранспортні засоби (а.с. 9 Т-1).

Згідно із актами Головного управління Міндоходів в Закарпатській області за № 989/17-03/НОМЕР_1 від 29 листопада 2013 року та ГУ ДФС у Закарпатській області від 27 лютого 2015 року за № 1/17-03/НОМЕР_1 відносно ФОП ОСОБА_2 проводилися перевірки дотримання вимог податкового та трудового законодавства за період 01.01.2011 31.12.2012 року(Т-1 а.с. 217-235, Т-2 а.с.1-43).

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Позивачем за такими позовами може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але у якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах даної категорії є особа, яка заволоділа таким майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. При цьому, заявляючи вимоги про відшкодування вартості безпідставно набутого майна, позивач має довести, що повернути таке майно неможливо.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вірно зазначив, що посилання позивача на вищевказані статті ЦК України є безпідставними, оскільки договори комісії діють на даний час, а отже, підстава на якій набуто майно не відпала.

Як вірно зазначив суд, позивачем заявлено вимогу про повернення майна саме фізичній особі ОСОБА_1 як власнику майна, при цьому жодного правовстановлюючого документа, який підтверджував би право власності позивача на автотранспортні засоби не надано, а тому вищевказані позовні вимоги є безпідставними, що також підтверджується п. 2.5.1 акту «Про результати позапланової виїзної перевірки фізичної особи підприємця ОСОБА_2Ю…» від 29.11.2013 року (том 2 а.с. 19-41) відповідно до якого саме ФОП ОСОБА_5 ввіз на територію України товари, зокрема, спірні автотранспортні засоби, при цьому відправниками автотранспортних засобів вказано іноземні фірми.

Твердження відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності транспортних засобів та неможливості їх повернення суд вірно вважав недоведеними за відсутності відповідних доказів, а тому, за умови діючого договору комісії, термін дії якого не закінчився, прийшов до вірного висновку, що між сторонами відсутній спір, який підлягає захисту в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1, як власник зазначених в акті від 29 листопада 2013 року № 989 іноземних компаній, постачав ФОП ОСОБА_2 на комісію спірні автотранспортні засоби, не заслуговують на увагу як голослівні і нічим не доведені.

Інші доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на обставини, встановлені у справі в їх об'єктивній сукупності, та з врахуванням вищезазначених норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 1 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: