Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 319/903/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Солодовніков Р.С.
№ 22-ц/778/2414/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Краснокутської О.М.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_3) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

30.09.2014 році ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.07.2011 року станом на 30.06.2014 року у розмірі 10 518,53 грн., яка складається з: 3999,42 грн. - заборгованості за кредитом, 4012,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 529,83 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, 500,0 грн. штрафу (фіксована частина), 477,07 грн. штрафу (процентна складова), від сплати якої у добровільному порядку відповідач на користь Банку ухиляється, а також понесені судові витрати 243,60 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року позов Банку задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2011 року в загальній сумі 10 518,53 грн., яка складається з сум: заборгованості за кредитом - 3999,42 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 4012,21 грн.; нарахованої комісії - 50 грн.; простроченої комісії - 1479,83 грн.; заборгованості по штрафам - 977,07 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив перерахувати проценти за кредитом з урахуванням строків відбування ним покарання та ухвалити нове рішення по суті вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 526, 530, 546, 549, 554, 610, 612, 625, 1054 ЦК України, ст.ст. 79,88, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог Банку у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 22.07.2011 року був укладений кредитний договір № б/н між Банком та ОСОБА_2, за яким останній отримав 4 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Банком Умовами та правилами надання банківських послуг складають договір, що підтверджується підписом ОСОБА_2 в його заяві (а.с. 7).

Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може с укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами укладений кредитний договір від 22.07.2011 року, який по своїй суті є договором приєднання, згідно із ст.634 ЦК України.

Відповідач не сплатив своєчасно на користь Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами згідно з умовами договору, що має відображення в розрахунку заборгованості банком за вищезазначеним договором (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» відповідач взяв на себе обов'язок повернути кредит, виплатити відсотки в розмірі 2,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в строки, передбачені заявою, Умовами та правилами. Погашення заборгованості здійснюється в наступному поряді до «25» числа кожного місяця, наступного за звітним, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 7% заборгованості, але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості за кредитом (а.с.8).

Відповідач порушує свої зобовязання за вищевказаним договором, не виконує їх в обумовлені договором строки, а тому станом на 30.06.2014 року має місце заборгованість ОСОБА_2 перед Банком за вказаним договором у розмірі 10 518,53 грн., яка складається з сум: заборгованості за кредитом - 3999,42 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом -4012,21 грн.; нарахованої комісії 50,0 грн.; простроченої комісії - 1479,83 грн.; заборгованості по судовим штрафам - 977,07 грн., від сплати якого відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку на користь Банку ухиляється.

Хоча, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

В силу вимог ст. 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач уклав кредитний договір з позивачем, чим взяв на себе грошове зобов'язання, яке належним чином не виконав та прострочив зобов'язання, а тому повинен нести відповідальність, встановлену законом та договором.

Заперечення відповідача щодо суми заборгованості, надані суду першої інстанції, нічим не підтверджені та спростовуються розрахунком заборгованості за кредитом, тому були оцінені судом першої інстанції критично та не прийняті до уваги при ухваленні оскаржує мого рішення суду у цій справі.

Позов Банку у цій справі доведено анкетою-заявою клієнта ОСОБА_2 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.7), Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.8), розрахунком заборгованості за кредитом (а.с.5-6) та іншими доказами, наданими Банком до матеріалів цієї справи та які суд першої інстанції правильно взяв до уваги при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав позов Банку у цій справі законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним у запереченнях проти позову позивача у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 визнав позов Банку у цій справі лише частково, надавши суду першої інстанції на виконання доручення останнього через адміністрацію Кам'янської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№101) відповідну заяву (а.с.63-64) на підтвердження даного факту для долучення до матеріалів цієї справи.

Саме правом ОСОБА_2, як відповідача, було право визнавати позов Банку у цій справі повністю чи частково у суді першої інстанції (ст. 31 ч. 2 ЦПК України).

Однак, в силу вимог ст. 625 ч. 1 ЦК України ОСОБА_2, як боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, зокрема через відбування ним покарання у місцях позбавлення воли за вироком суду (а.с.55).

Неявка у судове засідання суду першої інстанції у цій справі при вищевикладених обставинах належним чином повідомленого ОСОБА_2 або представника останнього (адвоката), якщо такий дійсно мав місце взагалі (хоча у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження цього, конкретне ПІБ адвоката, копія договору ОСОБА_2 із цим адвокатом, довіреність тощо), не могла бути перешкодою для розгляду цієї справи по суті судом першої інстанції.

Стягнута за оскаржуємим рішенням суду першої інстанції у цій справі з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість по процентам за користування кредитом 4 012,21 грн., нарахована комісія 50,0 грн., прострочена комісія 1 479,83 грн. відносяться до суми основного боргу та не могли бути зменшені судом першої інстанції за оскаржуємим рішенням за клопотанням боржника ОСОБА_2 на підставі ст. 551 ч. 3 ЦК України.

В силу вимог ст. 551 ч. 3 ЦПК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойкою є штраф, пеня (ст. 549 ч. 1 ЦК України).

Проте, як було правильно встановлено судом першої інстанції, пеня Банком ОСОБА_2 до заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у цій справі не нараховувалась та судом першої інстанції за оскаржуємим рішенням суду першої інстанції у цій справі не стягувалась.

А загальна сума штрафів за вищезазначеним кредитним договором складає 977,07 грн. (розрахунок: 500,0 грн. (фіксована частина) + 477,07 грн. (процентна складова)) та взагалі не перевищує суму основного боргу відповідача перед Банком за вищезазначеним кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_2 не подавав суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності у цій справі. Не просив він цього й у своїй апеляційній скарзі (а.с.76, 89) у суду апеляційної інстанції.

Тому, підстави для застосування строків позовної давності у цій справі судом відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи та досліджених судом першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн., які він мав сплатити при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Проте, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2015 року (а.с.95) за клопотанням апелянта ОСОБА_2, останньому було відстрочено сплату вищезазначеного розміру судового збору апеляційним судом до ухвалення судового рішення у цій справі за його апеляційною скаргою у цій справі.

А тому, розмір цього судового збору у дохід держави з апелянта ОСОБА_2 слід стягнути за цим судовим рішенням.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави за подачу до апеляційного суду апеляційної скарги судовий збір у розмірі 121,80 грн. (сто двадцять одна гривна вісімдесят копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_4ОСОБА_5