Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносов М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_5, орган опіки та піклування Соснівського районного виконавчого комітету, про визнання правочину недійним та визнання права власності; за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Велікова Наталія Анатоліївна, про визнання договору дарування Ѕ частки квартири недійсним, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 жовтня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним договору іпотеки № 25283, укладеного його батьком - ОСОБА_4 із акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» визнати за ним право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з договором дарування від 31 липня 2003 року ОСОБА_4 подарував йому Ѕ частки вищевказаної квартири. На час укладення договору він був малолітнім і не міг самостійно здійснювати свої права, а його батьки не здійснили реєстрацію даного правочину, тому він так і не був зареєстрований в Черкаському обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації. Не зважаючи на зазначений договір дарування, 11 жовтня 2006 року його батько уклав із АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки щодо даної квартири в цілому. Вважав, що договором іпотеки порушені його право власності на Ѕ частки квартири.

У грудні 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування Ѕ частки квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_5, та застосувати наслідки недійсності цього договору, оскільки він є фіктивним та укладався без наміру створити реальні юридичні наслідки.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2011 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 жовтня 2012 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 11 жовтня 2006 року № 25283, укладений між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. В задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

У касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про праві власності на житло, виданого 16 грудня 1993 року органом приватизації Соснівського районного виконавчого комітету м. Черкаси та свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 2000 року, виданого Третьою черкаської державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 31 липня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої черкаської державної нотаріальної контори Циндою Л.М., ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3, від імені якого як законний представник діяла мати - ОСОБА_5, Ѕ частки вказаної квартири.

Згідно з умовами договору дарування від 31 липня 2003 року (п. 2) у справах державної нотаріальної контори повинен залишитися оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 2000 року.

11 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Також встановлено, що 11 серпня 2003 року між ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені малолітнього сина ОСОБА_3, та ОСОБА_8 було укладено договір міни, посвідчений приватний нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., згідно з умовами якого ОСОБА_10 обміняв належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на належну ОСОБА_5 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3.

Рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради м. Черкаси від 05 серпня 2003 року № 594, надано дозвіл ОСОБА_5 на обмін квартири АДРЕСА_3 квартири. При цьому орган опіки та піклування виходив із того, що неповнолітній на той час ОСОБА_3 володіє Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, і таке обґрунтування міститься в мотивувальній частині зазначеного рішення.

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, згідно з умовами якого останнє набуло всіх прав і обов'язків кредитора за спірним договором іпотеки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та визнаючи спірний договір іпотеки недійсним, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що договір дарування від 31 липня 2003 року є укладеним та спрямованим на реальне настання юридичних наслідків, а саме - перехід до обдаровуваного права власності на подароване майно, тому договір іпотеки від 11 жовтня 2006 року порушує право власності позивача на належну йому частку нерухомого майна. Відмовляючи в позові ПАТ «УкрСиббанк», суди попередніх інстанцій виходили із недоведеності того, що в момент укладення договору дарування сторони не мали наміру створення реальних юридичних наслідків, передбачених угодою.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови в позові ПАТ «УкрСиббанк», виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР (чинної на момент укладення спірного договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдаровуваному.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «УкрСиббанк» зазначав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Згідно зі ст. 234 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843272/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається із матеріалів справи під час укладення спірного договору, подароване нерухоме майно під арештом чи заставою не знаходилося, інших перешкод для неможливості здійснення ОСОБА_4 свого права власності згідно з вимогами ст. 319 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843364/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> не встановлено.

Таким чином, відмовляючи в позові ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами щодо фіктивності правочину, тому договір дарування Ѕ частки квартири від 31 липня 2003 року визнанню недійсним не підлягає.

Разом з тим не можна погодитися із висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зміст правочину не може суперечити ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843374/ed_2014_07_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Як встановлено судами, право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на час укладення договору іпотеки від 11 жовтня 2006 року належало неповнолітньому ОСОБА_3

Правовідносини щодо передачі в іпотеку майна, що перебуває у спільній власності, урегульовані ст. ст. 578, 583 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843648/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_42/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1>, 6 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_52/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Згідно із зазначеними нормами заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не звернув уваги на те, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по Ѕ частки, не перевірив, чи необхідна була згода ОСОБА_3 для передачі ОСОБА_4 в іпотеку спільної квартири, й у своєму рішенні не навів мотивів та норм матеріального права, на підставі яких визнав спірний договір іпотеки недійсним в цілому.

Крім того, визнаючи за ОСОБА_3, право власності на Ѕ частки вказаної квартири суд першої інстанції не звернув уваги на те, що таке право власності у позивача виникло на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, який є дійсним, й, відповідно, не з'ясував, чи можливе повторне визнання такого права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> доводи апеляційної скарги належним чином не спростував, не перевірив законності рішення суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі, не з'ясував, у якій частині підлягав визнанню недійсним договір іпотеки; поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що, визнавши недійсним договір іпотеки в цілому, суд першої інстанції визнав право власності в порядку спадкування на Ѕ частки спірної квартири за ОСОБА_3, порушивши при цьому право власності інших співвласників на іншу частку нерухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в частині позову ОСОБА_3, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 жовтня 2012 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_5, орган опіки та піклування Соснівського районного виконавчого комітету, про визнання правочину недійним та визнання права власності, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак