НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/2396/14
№ 2/183/2739/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представника позивача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного сумісного майна,

встановив:

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності з 15 грудня 2006 року належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі з 01 березня 2010 року була зареєстрована відповідач, яка з січня 2013 року за місцем реєстрації не проживає. Тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстрації.

Заочним рішенням від 13 серпня 2014 року з урахуванням ухвали від 12 вересня 2014 року позов задоволено частково, визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою № 2 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 12 вересня 2014 року за заявою відповідача заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Вказали на те, що після припинення відносин відповідач виїхала з місця проживання, не з`являючись у ньому.

В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали вказавши, що мають право власності на спірну квартиру та відсутність підстав для зняття з реєстрації.

30 липня 2015 року відповідач подала зустрічну позовну заяву, згідно якої просила встановити факт проживання однією сім`єю з позивачем без реєстрації шлюбу з 2005 року по 2013 рік, визнати спільною власністю сторін квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у 2005 році позивач з відповідачем почали проживати разом. Мали спільний бюджет. 02 березня 2010 року позивач зареєстрував відповідача у його квартирі. З 2013 року розірвали шлюбні стосунки. За час спільного проживання сторони придбали кімнату № 6 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, кімнату № 2 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області об`єднавши їх в одну квартиру, внаслідок чого вказує на наявність у неї права власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні відповідач та її представник вимоги зустрічного позову підтримали. Відповідач пояснила, що в березні 1999 року познайомилась із позивачем та почали спільно проживати. Разом працювали, заробляючи кошти для родини реалізуючи товар. До 2001 року винаймали квартиру, потім до 2005 року проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2006 році померла бабуся позивача і вони переїхали проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, кім.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де проживали разом з матір`ю та сестрою позивача. В листопаді 2006 року сестра позивача ОСОБА_6, приватизувавши кімнату запропонувала отримати її від неї у дар, на що вони погодились. При цьому, з метою передачі права власності на кімнату між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, однак грошові кошти за договором не передавались. Після отримання права власності на кімнату, нею та позивачем сплачено значну суму заборгованості по комунальним платежам за користування квартирою, яка утворилась та рахувалась за ОСОБА_6 Крім того, через місяць після набуття права власності на квартиру, власник кімнати № 6 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області запропонував позивачу та відповідачу придбати кімнату № 6 з метою отримання у власність усієї квартири, на що вони погодились, витративши залишок належних їм грошових коштів, додавши грошові кошти від продажу належного їм причепу від машини, взявши в позику у знайомих та отримавши кредит у банку. Право власності на квартиру оформлено на позивача з метою отримання права власності на всю квартиру № 40. В наступному вони проживали в квартирі, робили її ремонт, придбавали побутову техніку. В 2007 році відповідач влаштувалась на фабрику взуття в м. Дніпропетровську, погасивши кредит у банку. Позивач виконував на замовлення ремонтні роботи. Кошти від праці сторін використовувались на спільне проживання, обладнання житла. Протягом 2007 2012 років відносини в родині стали погіршуватись внаслідок вживання позивачем алкогольних напоїв та в 2013 році фактично припинилися. Відповідач почала виїздити до Російської Федерації на заробіток, повертаючись на три-чотири дні за місцем проживання кожні 6 місяців для поновлення візи. З лютого 2015 не може потрапити до приміщення квартири в зв`язку з заміною позивачем замків від квартири. Крім того, в 2012 році позивач подарував своєму синові кімнату № 6 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, на що згоди вона не давала.

Позивач та його представник зустрічного позову не визнали, вказавши, що кімнату № 2 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області позивач отримав у дар від сестри. Сторони дійсно займалися спільною працею, проживали, однак відносин, притаманних для чоловіка та жінки не підтримували. Гроші на придбання квартири є особистою власністю позивача. Відповідач стала проживати в квартирі за згоди позивача з 2007 року. Після 2013 року відповідач дійсно декілька разів приїздила до квартири та позивач дозволяв відповідачу перебувати в кімнаті.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила. заяв про розгляд справи за її відсутності не надавала.

В судовому засіданні допитано в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 повідомили, що дійсно ОСОБА_6 подарувала, не отримавши за дарунок грошових коштів кімнату № 2 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Про спільне проживання позивача та відповідача однією родиною не обізнані, вказавши, що сторони були пов`язані спільною працею.

Свідок ОСОБА_8 повідомила, що про спільне проживання позивача та відповідача однією родиною не обізнана, вказавши, що сторони були пов`язані спільною працею.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 повідомили, що були знайомі із сторонами в період 2005-2012 року сторони проживали однією родиною, за відносинами, які панували в родині позивача та відповідача вбачалось, що останні мали спільний бюджет заробляли та витрачали кошти в інтересах один одного. Позивач виконував хатню роботу, робив ремонт, відповідач поводилась, як дружина, готуючи їжу, прасуючи. Сторони влаштовували свята, на яких поводились, як чоловік та дружина. Припинили відносини в 2013 році.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, показання свідків доходить наступного.

У відповідності до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, який має юридичне значення, в тому числі проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З пояснень наданих свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 вбачається, що позивач та відповідач з 2005 року по 31 грудня 2012 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, створений від спільної праці позивача та відповідача, влаштовували спільні свята, на яких поводились, як чоловік та дружина, в побуті були пов`язані спільними обов`язками. Означене, крім свідчень свідків підтверджується також і наявними в справі матеріалами /а.с.91, 123-105/. Крім того, визначаючи період спільного проживання суд виходить з заявлених вимог, пояснень свідків, які вказували на спільне проживання до 2005 року та пояснення сторін, які вказували про фактичне припинення спільного проживання з січня 2013 року.

В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання, що вимоги відповідача в частині встановлення факту, який має юридичне значення, а саме, що позивач та відповідач проживали однією сім'єю без шлюбу в період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2012 року обґрунтовані та підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Так, у відповідності до глави 8 Сімейного кодексу України, а саме, ст. 60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд приходить до переконання, що само по собі проживання однією сім'єю жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою, не може вважатися підставою для визнання права спільною сумісної власності на майно, яке придбане одним з них.

За зазначеними вимогами підлягає доведенню те, що грошові кошти, на які було придбане спірне майно, не є особистою приватною власністю чоловіка, а були набуті чоловіком та жінкою саме за час спільного проживання.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог.

Щодо визнання права спільної сумісної власності на кімнату № 6 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області.

Так, 29 листопада 2006 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири спільного заселення - кімнати № 6 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, згідно якого позивач придбав означене нерухоме майно за ціною 7907,00 грн. /а.с.12/.

Оцінюючи показання свідків та надані пояснення як позивача так і відповідача, які визнали те, що фактично між сторонами відбувся договір дарування, оскільки грошові кошти продавцю не передані, суд виходить з того, що договір купівлі-продажу, укладений між сторонами правочину не оскаржувався, недійсним не визнавався, а тому є дійсним. Також відповідачем в межах позову належними доказами не доведено придбання квартири за кошти, набуті внаслідок спільного проживання.

Крім того, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи і посилання відповідача на те, що після дарування кімнати, сторонами витрачено кошти на поліпшення майна, понесено витрати на оплату заборгованості по комунальним послугам колишнього власника.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, сторонами визнано, що 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 кімнату № 6 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області /а.с.6/. Договір дарування сторонами не оскаржено, договір є дійсним, а відтак підстав для визнання за відповідачем права власності на означене майно суд не вбачає.

Щодо визнання права власності на кімнату № 2 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, то матеріалами справи підтверджено набуття позивачем права власності на вказану квартиру за договором від 15 грудня 2006 року за ціною 6333,00 грн. При цьому, також вбачається що в означений період відповідачем укладено кредитний договір на споживчі потреби, у відповідності до якого відповідач отримала у кредит від АТ «Індустріально-Експортний банк» кредитні кошти в розмірі 10000,00 грн. строком на 36 місяців до 12 грудня 2009 року.

Згідно ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників або законом.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що спірне майно - кімната № 2 комунальної квартири № 40, що знаходиться за адресою: вул. Українська, буд.2 м. Новомосковськ Дніпропетровської області є спільним сумісним майном подружжя і кожному із сторін належить по 1/2 частці майна, набутого в шлюбі, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог первісного позову, суд зазначає наступне.

У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Главою 32 ЦК України врегульовано відносини, пов`язані з користуванням чужим майном. Так, відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст.316, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст.355, 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Стаття 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачу на праві спільної часткової власності належить 1/2 житлового приміщення - кімнати № 2 в квартирі № 40, розташованій за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Українська, б. № 2, власником іншої 1/2 частини якого є позивач, а відтак як власник відповідач має право користування належною їй квартирою незалежно від місця проживання, підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком в порядку ч.2 ст.405 ЦК України, як особи, що користується чужим майном суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання як чоловіка та дружини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2012 року.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату № 2 в квартирі № 40, розташованій за адресою: м.Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Українська, б. № 2, та розташовану в жилому будинку з цегли, яка складається із: кімнати 2 13,9 кв.м; в загальному користуванні знаходяться коридор «1», кухня «3», ванна «4», убиральня «5».

Визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину кімнати № 2 в квартирі № 40, розташованій за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Українська, б. № 2, та розташовану в жилому будинку з цегли, яка складається із: кімнати 2 13,9 кв.м; в загальному користуванні знаходяться коридор «1», кухня «3», ванна «4», убиральня «5».

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 02 листопада 2015 року.

Суддя Д.О. Парфьонов