АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Качана В.Я., Вербової І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, заінтересована особа: ОСОБА_2, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаною скаргою, в якій просив скасувати п.2 постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2015 р. (ВП 43151418) та визнати такою, що не підлягає подальшому стягненню, суму виконавчого збору.

Посилався на ті підстави, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 серпня 2013 року було видано виконавчий лист №2-5506/11 від 11.02.2014 р. За вказаним виконавчим листом з нього утримувалася частина заробітної плати. На підставі постанови державного виконавця від 18.09.2014 року з нього утримувався виконавчий збір. 03.06.2015 р. державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Не зважаючи на повне фактичне виконання рішення Печерського районного суду м. Києва, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору виведено в окреме провадження, що свідчить про те, що стягнення з заробітної плати будуть продовжуватися. Вважає, що стягнення виконавчого збору із заробітної плати після виконання судового рішення у добровільному порядку та повному обсязі є безпідставним.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року у прийнятті скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Враховуючи ту обставину, що звернувшись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не з'являється в судове засідання втретє, за адресою, вказаною в апеляційній скарзі, судові повідомлення не отримує, про можливу зміну місця свого проживання не повідомив, з огляду на строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в його відсутність.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у прийнятті до розгляду вказаної скарги, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій оскаржує дії державного виконавця щодо винесення постанови від 03.06.2014р. в частині стягнення виконавчого збору.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

У п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що за змістом п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв'язку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Встановивши факт оскарження дій державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті скарги до розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 28 січня 2015 року в справі №3-217гс14 є необґрунтованими.

У вказаній справі висновок Верховного Суду України стосувався неправильного застосування норм матеріального права, а саме не врахування судом положень ч.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Правового висновку з приводу неоднакового застосування судом норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, або яке прийнято з порушенням встановленої законом компетенції судів щодо розгляду справ вказана постанова не містить.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/13094/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.