Справа № 761/8885/15-ц
Провадження №2/761/4540/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним.

Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 у грудні 2014 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до неї, ОСОБА_1, про відшкодування шкоди причиненої залиттям його квартири, на ремонт якої витрачені значні кошти.

Будь яких угод щодо відшкодування між сторонами не було укладено.

Водночас, як їй стало відомо у лютому 2015 року, ОСОБА_3 уклала договір поруки від 01 грудня 2014 року з ОСОБА_2 без участі її, ОСОБА_1, яким ОСОБА_3 поручилась перед ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_1 обов'язку про відшкодування шкоди, спричиненої залиттям його квартири 03.08.2014 року.

ОСОБА_3, уклала договір поруки з ОСОБА_2 без згоди та участі ОСОБА_1, яка вказана поручителем обов'язку ОСОБА_1 зі спором про відшкодування шкоди через залиття квартири.

Співвідповідачем по справі є ОСОБА_3, з якою ОСОБА_2 уклав нібито договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла солідарну відповідальність за відшкодування витрат, понесених Позивачем внаслідок залиття квартири.

Відповідно до абзацу 3 Договору поруки Сторона 1 ОСОБА_4 поручається перед Стороною 2 за невиконання ОСОБА_1 свого обов'язку щодо відшкодування витрат, що понесла Сторона 2 внаслідок залиття квартири 03.08.2014 р.

Одностороннє зобов'язання особи відповідати за невиконання або неналежне виконання боржника не може бути визнано підставою виникнення правовідносин поруки. ОСОБА_1 не брала на себе обов'язків та зобов'язань відшкодовувати кошти, та не укладала угод, боргових зобов'язань та не є боржником, не зобов'язувалась відшкодовувати кошти перед ОСОБА_2

Оскільки в даному випадку відсутні будь які її зобов'язання перед ОСОБА_2, ОСОБА_1 не є його боржником, зобов'язань не брала, крім того її вина недоведена, тому позивач просила визнати недійсним договір поруки від 01.12.2014 р. укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Судові витрати покласти на відповідачів

У липні 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги, зокрема, посилаючись на ст. 548 ЦК України, зазначила, що порука є вид забезпечення зобов'язання щодо виконання правочину, коли це встановлено законом або договором забезпечення виконання за домовленістю сторін, а також на положення ст. 553 ЦК про договір поруки.

Забезпечення деліктного зобов'язання (відшкодування заподіяної шкоди) законом не передбачено.

Позивач зазначила, що відповідачі проживали разом та були зареєстровані у квартирі, фіктивно уклали договір поруки. Стороною договору поруки вона не була, жодних зобов'язальних правовідносин між ОСОБА_1 та відповідачами не існує, про укладення даного договору поруки ОСОБА_1 нічого відомо не було. Жодних домовленостей щодо відшкодування шкоди між нею та Відповідачем-1 також не було, оскільки її вини у залитті квартири Відповідача-1 немає.

У день залиття квартири її не було у квартирі, вона незнайома з ОСОБА_2 та не зустрічалась, не укладала ніяких договорів щодо виконання зобов'язань, по відшкодуванню шкоди та не брала зобов'язань, в зв'язку з відшкодуванням шкоди, не визнавала себе винною, не знала про розмір матеріальної, моральної шкоди начебто завданої ОСОБА_2 Крім того ОСОБА_1 не одержувала від ОСОБА_2 поштою ніяких претензій, проектів договорів, щодо взяття на себе зобов'язань, які нібито в подальшому не виконала.»

Тому не було будь-яких законних підстав для укладання між Відповідачем-1 (ОСОБА_2.) та Відповідачем-2 (ОСОБА_3.) договору поруки.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 не є стороною договору поруки, Позивач вважає, що в силу ч.3 статті 215 Цивільного Кодексу України є заінтересованою особою, яка має право на оспорювання зазначеного договору, оскільки цим договором порушуються її - ОСОБА_1 права з боку відповідачів, які намагаються штучно створити грошове зобов'язання та притягнути ОСОБА_1 до майнової відповідальності.

У запереченнях представник відповідачів посилається на відсутність правових підстав у позовних вимогах ОСОБА_7, зазначивши, що посилання позивача щодо відсутності згоди ОСОБА_1 на укладання договору поруки б/н від 01.12.2014 р. не узгоджуються із п.20 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», які передбачають, що оскільки Позивач не є стороною поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченого порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку Відповідачів отримувати згоду Позивача на укладання договору поруки.

Також безпідставні посилання Позивача не нібито не дотримання сторонами вимог абз.2 ч. 1 ст.553 ЦК України та ст. 555 ЦК України. Позивач перекручує вимоги викладені в абз.2 ч. 1 ст.553 ЦК України трактуючи по своєму. Кредитор має право пред'являти вимоги за своїм вибором як до поручителя та боржника, так і окремо до кожного.

До того ж, станом на момент звернення до Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 про визнання договору поруки б/н від 01.12.2014 р. недійсним, Московським районним судом м.Харкова (16.04.2015 року) було розглянуто справу та ухвалено рішення про солідарне стягнення коштів як з ОСОБА_1 так і з ОСОБА_3, тобто дотримання викладених вимог ст.ст. 553, 555 ЦК України підтверджено.

Позивач заперечує в своїм позові очевидні та встановлені судом, по іншому цивільному провадженні факти, що не підлягають доведенню в розумінні ст. 61 ЦПК України.

Законодавець чітко визначив підстави та обставини, що відповідно до яких договір може бути визнано судом недійсним, відсутність вини боржника не підпадає під перелік зазначених підстав.

В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що договір поруки б/н від 01.12.2014 р. є фіктивний, але не наводить жодної обставини яка б підтверджувала даний факт.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві доводи та його пояснення у судовому засіданні з посиланням на правові підстави для задоволення позову.

У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позову, зазначивши, що на даний час набрало законної сили рішення Московського районного суду м. Харкова, залишене без зміни ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2015 року. Зазначеними судовими рішеннями вирішено спір за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, пов'язаної із залиттям квартири.

Судовими рішеннями встановлені обставини щодо дійсності договору поруки, укладеного ОСОБА_9 01 грудня 2014 року з ОСОБА_2 без участі її, ОСОБА_1, яким ОСОБА_3 поручилась перед ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_1 обов'язку про відшкодування шкоди, спричиненої залиттям його квартири 03.08.2014 року.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про визнання договору поруки від 01.12.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, позивач посилалась на те, що порука є вид забезпечення зобов'язання щодо виконання правочину, коли це встановлено законом або договором забезпечення виконання за домовленістю сторін. Натомість вона не була повідомлена про укладення такого договору, який стосується її відповідальності, та був укладений без неї, порушуючи її права та інтереси.

Згідно із ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. (ч.1) Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. (ч.2) Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (ч.3)

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.06.2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення солідарно 543 841 грн. з ОСОБА_1 та ОСОБА_10 для відшкодування шкоди, спричиненої залиттям квартири позивача.

Предметом обговорення у даній справі був договір поруки від 01.12.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на який посилався позивач. При цьому судом визнано безпідставними посилання ОСОБА_1 на те, що договір поруки є фіктивним та нікчемний, оскільки укладений без повідомлення її.

Суд посилався на п.20 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» які передбачають, що оскільки позичальник не є стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим за позовом позичальника такий договір поруки може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.

ОСОБА_1 та її представник не навели обставин на обґрунтування своїх доводів та не надали доказів щодо спростування обставин, на які посилаються відповідачі, у тому числі, що договір поруки звужує її права чи передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем.

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було зазначено, у судових рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно 543 841 грн. на відшкодування шкоди, спричиненої залиттям квартири позивача: згоди ОСОБА_1 на укладання договору поруки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не передбачено чинним законодавством. Тому судом визнано безпідставними посилання ОСОБА_1 на те, що договір поруки є фіктивним та нікчемним, оскільки укладений без повідомлення її.

Посилання на те, що оскаржуваний договір не направлений на настання реальних наслідків і тому він не відповідає вимогам ч.5 ст.203 ЦК України спростовуються рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16.04.2015 р., залишеного без змін апеляційною інстанцією про солідарне стягнення коштів з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у сумі 543 841,02 грн.

Із змісту п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Враховуючи викладені вимоги договір поруки б/н від 01.12.2014 р. відповідає вимогам діючого законодавства, підстав для визнання його фіктивним відсутні.

Отже, слід зазначити, що не знайшли підтвердження при розгляді справи інші доводи позивачки на підтвердження позовних вимог про визнання недійсним договору поруки з посилання на відсутність її згоди взяти на себе солідарне зобов'язання про солідарну відповідальність з поручителем. Зазначені посилання позивача самі по собі не узгоджуються з її запереченнями щодо відсутності протиправної поведінки та інших елементів цивільного правопорушення, у тому числі вини у спричиненні шкоди для застосування міри відповідальності, оскільки зазначене нею спростовується рішеннями суду про стягнення грошової суми на відшкодування шкоди.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним.

На підставі ст.ст. 203, 215, 553, 555 ЦК України, та керуючись: ст.ст.3 10, 57, 58, 60, 61, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційному суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.