Справа № 229/703/15-ц
Провадження № 2/229/378/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

при секретарі Костіній І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому зазначає, що з 18 жовтня 2003року по 31 січня 2014року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який в теперішній час мешкає з нею.

З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров"я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Зокрема, відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_3 за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. При цьому жодних вагомих аргументів , які б пояснювали та обгрунтовували його відмову, він не наводить.

Вважає, що така позиція колишнього чоловіка і батька дитини, шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

В теперішній час їй зовсім не відомо місце знаходження відповідача, оскільки він не повідомляє його і ухиляється від сплати аліментів, маючи заборгованість по аліментам.

Просить надати їй дозвіл на виїзд ОСОБА_3 за кордон без дозволу батька дитини. Дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3 до країн ближнього та дальнього зарубіжжя.

В судовому засіданні позивач пояснила, що вона має родичів в Росії і бажала б виїхати влітку з дитиною до родичів. Ще в минулому році вона зверталася до відповідача, щоб він надав дозвіл на виїзд дитини за межі України, але відповідач відмовив їй. В теперішній час їй взагалі не відомо де перебуває відповідач і отримати такий дозвіл від нього вона не має можливості. Конкретизувати період в який вона бажає виїхати з дитиною не може, оскільки не знає як в неї складиться матеріальне становище і в який час вона зможе оформити відпустку на роботі. Просить її позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з"явився.

Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з"явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали заяву в якій просять розглядати справу без їх участі, проти позову не заперечують.

Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повиннаи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. (а.с.11).

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано згідно рішення Дружківського суду від 31 січня 2014року № 229/4896/14-ц (а.с.9).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Позивачка обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідач відмовляє їй у дозволі на виїзд дитини за кордон, але не надала суду доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З позовної заяви взагалі не вбачається до якої країни і я в який період позивач має намір виїхати з дитиною за межі України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні позивач пояснила, що має намір виїхати до Росії, але позовні вимоги в цій частині не уточнила, хоча судом було роз"яснено таке право як під час проведення попереднього розгляду справи (а.с.23), так і в судовому засіданні під час розгляду справи. Доказів, що позивачка дійсно має родичів в Російській Федерації суду не надано.

Більш того позивачка не змогла назвати в судовому засіданні в який період часу вона бажає виїхати з дитиною за кордон, оскільки ще не знає як в неї складиться матеріальне становище і можливість оформити відпустку на роботі.

Суд вважає, що позовні вимоги не відповідають вимогам закону ,так як не містять належних даних про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Враховуючи викладене, суд вважає що підстави для задоволення позову відсутні, тому в його задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4,10,11,60,61,209,212-215, 223-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Дружківський міський суд протягом 10 днів після проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: Т.Л.Панова