Справа № 161/9832/14-ц Провадження № 22-ц/773/390/15 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - Процюка А.С.,

представників відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і договором поруки та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_7 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2014 року публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" (далі ПАТ «ПУМБ») звернулося з даним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український ОСОБА_4 банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_8 22 грудня 2006 року укладено кредитний договір № 5179868, за яким позичальнику надано кредит у розмірі 450000 доларів США з терміном погашення заборгованості щомісячними платежами до 29 грудня 2013 року.

На забезпечення виконання цього зобов'язання 29 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки № 5180394, за яким останній надав в іпотеку житловий будинок з огорожею та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Умови кредитного договору з боку ОСОБА_5 належним чином не виконувалися, внаслідок чого виникла заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 12 червня 2014 року становила 30111,68 доларів США та 500893,62 грн. неустойки.

Посилаючись на викладене, ПАТ "ПУМБ" просило задовольнити позов - стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_2 солідарно на користь банку кредитну заборгованість в розмірі 30111,68 доларів США та 500893,62 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту складає 27 032,77 долари США; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом - 3 078,91 доларів США; сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором складає 38 733,34 гривні; сума штрафів за порушення обов'язків, передбачених пп. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору - 52 445,98 гривень; сума штрафів за порушення відповідачем обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування складає 409 714,30 гривень.

Також просило звернути стягнення на житловий будинок /А-2/ з огорожею /1/, реєстраційний номер № 13739859, загальна площа 374,6 кв.м., житлова площа 175,1 кв.м., та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_9, на загальну суму заборгованості за Кредитним договором № 5179868 від 29.12.2006 року. Стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2014 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 як основного боржника та ОСОБА_7 як поручителя на користь ПАТ «ПУМБ» 30000 доларів США та 500893,62 гривень заборгованості за кредитним договором № 5179868 від 29 грудня 2006 року, яка складається із заборгованості за сумою кредиту в розмірі 37032,77 доларів США, заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом в сумі 3 078,91 доларів США, пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 38733,34 гривень, штрафу за порушення зобов'язань за кредитним договором в сумі 52446,98 гривень та штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування в сумі 409 714,30 гривень.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 як основного боржника та зі ОСОБА_2 як поручителя на користь ПАТ «ПУМБ» 30000 доларів США та 500893,62 гривень заборгованості за кредитним договором № 5179868 від 29 грудня 2006 року, яка складається із заборгованості за сумою кредиту в розмірі 37032,77 доларів США, заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом в сумі 3078,91 доларів США, пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 38733,34 гривень, штрафу за порушення зобов'язань за кредитним договором в сумі 52446,98 гривень, штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування в сумі 409714,30 гривень. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недодержання судом вимог законодавства, неповне з'ясування обставин справи, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в частині щодо зменшеного розміру штрафних санкцій та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В ході апеляційного розгляду даної справи представники відповідачів апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав, представник позивача в частині звернення стягнення на майно апеляційну скаргу визнав, а в решті просив відхилити апеляційну скаргу у зв'язку з безпідставністю викладених у ній доводів .

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник за кредитним договором допустив неналежне виконання його умов щодо повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, що дає право банку стягнути з боржника утворену кредитну заборгованість, а також порушив умови договору, за які передбачено стягнення неустойки. Разом з тим, відмовляючи в позові про звернення стягнення на майно, суд прийшов до висновку, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" і при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується в повній мірі, виходячи з такого.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 5179868 від 29 грудня 2006 року ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 450000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50% на рік з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 29 грудня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «ПУМБ" і відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_2 29 грудня 2006 року були укладені договори поруки, з кожним окремо за № 5185971 та № 5185974.

Також в якості забезпечення належного виконання кредитного договору між позивачем та ОСОБА_6 29 грудня 2006 року укладено договір іпотеки за № 5180394 .

Як вбачається з умов договору іпотеки, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 374,6 кв. м, житловою площею 175,1 кв.м, який розташований за адресою АДРЕСА_1, та земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0530 га. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Луцької міської ради, та Державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно з умовами зазначеного кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту, та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим у додатку №1, який підписаний сторонами та є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вимоги чинного процесуального законодавства, при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем.

Що стосується вимог про стягнення кредитної заборгованості з відповідачів, то суд в цій частині прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, однак помилково вирішив питання щодо розміру стягнутих сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Пунктом 1 частиною 2 статті 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ПАТ«ПУМБ» просить суд стягнути заборгованість, яка станом на 12 червня 2014 року складається, зокрема, із пені за порушення строків виконання зобов'язань за договором - 38733,34 грн.; а також штрафів - за порушення пунктів 4.3.2-4.3.6 кредитного договору - 52445,98 грн. та за порушення обов'язків щодо поновлення дії договору страхування - 409714,30 грн.

Так, пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу банку пеню у розмірі подвійної ставки Національного Банку України, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожен день прострочення.

Суд правильно вирішив питання щодо стягнення пені, оскільки з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сумі 38733,34 грн. позивачем розрахована за період з 13 липня 2013 року по 12 червня 2014 року (а.с 37-38), тобто в межах річного строку до дня подачі позову.

Згідно з п. 5.4 кредитного договору за кожний випадок порушення відповідачем обов'язків щодо поновлення дії договору страхування, відповідач зобов'язаний сплатити на вимогу банку на його користь штраф у розмірі 10 % від мінімальної страхової суми, на яку згідно з вимогами зазначеного пункту договору має бути укладений договір страхування.

Як передбачено п.4.3.1 кредитного договору, позичальник зобов'язується протягом строку дії цього договору щорічно, до дати закінчення періоду страхування, за який сплачено страховий платіж, поновлювати дію договорів страхування. При цьому страхова сума за договорами страхування, що будуть укладатись на новий строк, має бути не меншою ніж сума поточної заборгованості позичальника за основною сумою кредиту на момент укладення таких договорів страхування.

В судовому засіданні сторони ствердили той факт, що дані договори страхування після 2010 року не поновлювались, а представник банку підтвердив, що нарахування позивачем суми штрафу за непоновлення договору страхування стосується останнього перед подачею позову, 2013 року, що відповідає вимогам п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України.

Отже, на підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про помилкове нарахування суми штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договору страхування в сумі 409714,30 грн., виходячи із мінімальної страхової суми в розмірі 4097143 грн., а вважає, що даний штраф слід обраховувати, виходячи із суми заборгованості по тілу кредиту станом на грудень 2013 року, що становить, згідно із матеріалами справи, 27032,77 доларів США.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що розмір штрафу складає 31505,78 грн., виходячи з такого розрахунку: 27032,77 доларів США (заборгованість за тілом кредиту) х 1165,4663 ( 100 доларів США в еквіваленті згідно курсу НБУ ) х 10%=31505,78 грн.

Відповідно до п. 5.5 кредитного договору за кожний випадок порушення відповідачем обов'язків, передбачених п. п. 4.3.2-4.3.6, відповідач зобов'язаний сплатити на вимогу банку на його користь штраф у розмірі 1 % від суми одержаного кредиту.

Як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, в позовній заяві та у своїх поясненнях представник банку покликається на порушення позичальником п.4.3.5 договору, хоча в розрахунку суми штрафу позивач помилково послався на п.4.3.3. Однак, на думку колегії суддів, хибним є висновок суду відносно стягнення 52445,98 грн. штрафу на підставі п.4.3.5 кредитного договору, виходячи з такого.

Пунктом 4.3.5 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов"язується при отриманні від банку вимоги про дострокове повернення кредиту повернути кредит в повному обсязі достроково разом розрахованими процентами за користування кредитом і штрафними санкціями (якщо такі будуть мати місце) в порядку і строки передбачені цим договором.

Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оскільки згідно з п.1.4 кредитного договору строк його дії встановлений до 29.12.2013 року, а вимога банку надіслана відповідачам 15 січня 2014 року (а.с.23, 27, 29, 31), тобто після закінчення його дії, тому посилання на пункт 4.3.5 договору є безпідставним та не підлягає до застосування, оскільки в даному випадку строк дії договору закінчився і вимога банку фактично не стосувалася дострокового погашення всієї суми боргу. Отже, в цій частині позовних вимог позов не підлягає до задоволення, тому у стягненні суми зазначеного штрафу слід відмовити.

Таким чином, до стягнення з відповідачів, крім боргу за тілом кредиту та відсотками, підлягає неустойка у вигляді пені в сумі 38733,34 грн. та штрафу в сумі 31505,78 грн., а всього - 70239,12 грн.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов'язання.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

У той же час, встановивши, що сума основного боргу складає 30111,68 доларів США, а розмір пені і штрафу - 70239,12 грн., відповідно до приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України сума пені та штрафів не перевищує заборгованість за основним зобов'язанням, тому покликання апелянта, що сума неустойки повинна бути значно меншою та складати 38733,34 грн., не може бути взята до уваги.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Пунктом 3.3.5 договору іпотеки встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, або порушення боржником обов"язків за кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов"язання, а разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" N 1304-VII від 03.06.2014 року.

Пунктом 1 ч. 1 цього Закону передбачено, що протягом його дії:

- не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як вбачається із матеріалів справи, загальна площа об"єкта іпотеки - житлового будинку по АДРЕСА_1, де постійно проживає відповідач ОСОБА_6, який не має у власності іншого жилого приміщення, становить 374,6 кв.м.

Тому, на думку колегії суддів, з урахуванням зазначеного, висновок місцевого суду, що вказаний нормативно-правовий акт розповсюджується на спірні правовідносини, є безпідставним.

Зі змісту п. 1.3 договору іпотеки видно, що за домовленістю сторін на момент укладення цього договору предмет іпотеки оцінено у сумі 4065375,00 грн. При цьому сторони згідні з тим, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде зв'язаний або будь-яким іншим чином обмежений зазначеною оціночною вартістю предмета іпотеки.

З наведеного вбачається, що вартість іпотечного майна значно перевищує суму заборгованості, яка підлягає стягненню із відповідачів -30000 доларів США та 70239,12 грн., і яка є явно неспівмірною із ціною цього майна.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановлено, що у разі виникнення в іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі шляхом укладення з нею відповідного договору купівлі-продажу. Продаж предмету іпотеки здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством України (п.4.8.1 договору іпотеки).

Згідно з п.4.7.1 у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Пунктом 4.9 іпотечного договору передбачено, що відповідно до цього договору іпотекодержатель набуває право, а іпотекодавець цим уповноважує іпотекодержателя отримувати у відповідних органах витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, витяги з Державного земельного кадастру стосовно земельної ділянки, на якій знаходиться нерухомість, що є предметом іпотеки, будь-які інші документи та/або інформацію, що має право отримувати власник стосовно нерухомості, що є предметом іпотеки, та земельної ділянки, на якій вона знаходиться.

Одночасно, як слідує з витребуваної апеляційним судом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відповідачем ОСОБА_6 на праві власності зареєстровано житловий будинок /А-2/, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, однак дані про належність ОСОБА_6 земельної ділянки за цією ж адресою відсутні. Разом з тим, вбачається, що за відповідачем зареєстрована інша земельна ділянка, яка відмінна від земельної ділянки, зазначеної в договорі іпотеки, під іншим кадастровим номером та знаходиться за іншою адресою .

Крім того, згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позивачем ПАТ «ПУМБ» при подачі позову до суду та в ході розгляду даної справи не сформульовано позовні вимоги, відповідно до норм, викладених у статті 39 Закону України «Про іпотеку», зокрема, не зазначено, яким шляхом та за якою початковою ціною просить банк звернути стягнення на майно, колегія суддів, з урахуванням вищенаведених доводів, вважає, що вимоги в частині щодо звернення стягнення на майно не підлягають до задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі перевірив доводи кожної зі сторін, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, не дав належну правову оцінку встановленим обставинам та наявним у справі доказам, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення , а ухвалене рішення слід скасувати і ухвалити нове.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2014 року у даній справі скасувати і ухвалити нове.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та з ОСОБА_7 в користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" - 30000 доларів США та 70239 (сімдесят тисяч двісті тридцять дев"ять) грн. 12 коп. заборгованості за кредитним договором №5179868 від 29 грудня 2006 року, з яких заборгованість за кредитом складає 27032,77 доларів США, заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом - в сумі 3078,91 доларів США, пеня за порушення строків виконання зобов"язань за кредитним договором - в сумі 38733, 34 грн., штраф за порушення обов"язків щодо поновлення дії договорів страхування в сумі 31505,78 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" - 30000 доларів США та 70239 (сімдесят тисяч двісті тридцять дев"ять) грн. 12 коп. заборгованості за кредитним договором №5179868 від 29 грудня 2006 року, з яких заборгованість за кредитом складає 27032,77 доларів США, заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом - в сумі 3078,91 доларів США, пеня за порушення строків виконання зобов"язань за кредитним договором - в сумі 38733, 34 грн., штраф за порушення обов"язків щодо поновлення дії договорів страхування в сумі 31505,78 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з кожного по 1218 (тисяча двісті вісімнадцять)грн. понесених витрат за сплату судового збору в користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк".

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: