Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.07.2015 Справа №607/18917/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої Герчаківської О.Я.,

з участю секретаря Паюка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є фізичною особою-підприємцем та у його власності знаходиться магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1». 15 серпня 2014 року з проханням працевлаштування на роботу продавцем в даний магазин звернулася ОСОБА_2 Їй було роз'яснено специфіку та напрямок роботи магазину інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1», та повідомлено, що до того, як вона буде влаштована продавцем, необхідно пройти місячний термін навчання, яке є платним та становить 2000 грн. Також ОСОБА_2 було проінформовано про те, що претендент на роботу не оплачує кошти за навчання, навчання здійснюється за рахунок роботодавця, але у випадку відмови від подальшого працевлаштування або дострокового розірвання з працівником трудових відносин, претендент або в подальшому вже працівник зобов'язаний відшкодувати роботодавцю вартість навчання. Навчання включало в себе інформацію про товари, які є предметом продажу магазину інтимної культури, порядок прийняття товару, оприбуткування та списання товару після реалізації. Після отримання вищезазначеної інформації про порядок працевлаштування на роботу продавцем у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2 погодилися з даними умовами та заповнила відповідну анкету претендента на роботу, в якій письмово підтвердила, що вона готова оплатити стажування в сумі 2000 грн. 15 серпня 2014 року відповідач фактично приступила до стажування в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». Після двохтижневого стажування ОСОБА_2 було поставлено запитання щодо подальшого стажування та оплати стажування, на що вона зазначила, що буде навчатися далі та продовжувати стажування і буде працювати, але в зв'язку з відсутністю грошей надала розписку, якою зазначила, що у випадку її відмови від працевлаштування в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» поверне кошти в сумі 2000 грн. Даною розпискою, написаною власноручно 30 серпня 2014 року, відповідач стверджувала, що якщо вона відмовиться від роботи в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» або не відпрацює продавцем в даному магазині менше ніж півроку, то поверне ОСОБА_1 гроші в сумі 2000 грн. за навчання по товарах інтимного призначення, яке вона проходила в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». Розписка була оформлена та надана ОСОБА_2 в присутності свідка - працюючого продавця магазину ОСОБА_3 15 вересня 2014 року закінчувався місячний термін навчання і відповідач мала офіційно приступити до виконання роботи продавця в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», проте 12 вересня 2014 року вона відмовилася від працевлаштування в магазині. На усні звернення щодо повернення коштів за навчання та стажування в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» відповідач не реагувала та грошей за навчання не повертала. 03 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було направлено вимогу про повернення коштів, яку вона отримала 06 жовтня 2014 року, однак коштів повернуто не було, а тому позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 2000 грн., а також понесені судові витрати.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною, в якій посилається на те, що вона дійсно мала бажання влаштуватися на роботу в магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», який належить відповідачу, так як була безробітною. Проте, власник магазину не роз'яснював відповідачу-позивачу специфіку роботи і не повідомляв про проходження навчання або стажування, за що потрібно заплатити гроші. Ні ОСОБА_1, ні його мати ОСОБА_4 не позичали відповідачу-позивачу гроші за проходження навчання в магазині або стажування в якості продавця. 30 серпня 2014 року, коли ОСОБА_2 прийшла в магазин, продавець ОСОБА_3 дала листок паперу, на якому шариковою ручкою був написаний зразок розписки, який відповідач-позивач повинна написати, для того щоб влаштуватися на роботу в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». Остання прочитала розписку, і сказала, що не буде писати такої розписки. Тоді ОСОБА_5 відповіла, що потрібно дзвонити до ОСОБА_4, оскільки це вона вимагає розписку. ОСОБА_2 передзвонила ОСОБА_4 по питанню, чому вона повинна писати розписку, що отримала дві тисячі гривень від позивача-відповідача за навчання, якщо вона не отримувала ніяких грошей. ОСОБА_4 по телефону відповіла, що ця розписка є формальною, тобто фіктивною, вона ніким не буде братися до уваги, це для неї, для того щоб прийняти відповідача-позивача на роботу. Розписку, яку дали як зразок, ОСОБА_2 написала, повіривши що вона є фіктивною. За вказаних обставин відповідач-позивач вважає, що написана нею розписка від 30 серпня 2014 року є фіктивною, оскільки ніяких коштів в сумі 2000 грн. від ОСОБА_1 вона не отримувала, навчання та стажування в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» не проходила.

12 січня 2015 року відповідач-позивач ОСОБА_2 подала доповнення до зустрічної позовної заяви, в яких просить визнати видану нею 30 серпня 2014 року розписку приватному підприємцю ОСОБА_1 про позику в нього грошей в сумі 2000 грн. за навчання та стажування недійсною, у зв'язку з тим, що позивач-відповідач ніколи грошей їй у борг не позичав.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги про стягнення коштів за розпискою, просили задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні, оскільки вважають, що ОСОБА_2 проходила в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» стажування необхідне для її подальшого працевлаштування, яке є платним, а тому повинна повернути кошти, обумовлені розпискою. Водночас ОСОБА_1 підтвердив, що розписка написана по домовленості, він не передавав відповідачу-позивачу кошти в розмір 2000 грн., вказана сума була визначена як оплата за навчання для подальшого її працевлаштування в магазині.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та її представник вважають заявлені ОСОБА_1 вимоги безпідставними, оскільки останній не позичав їй грошей в розмірі 2000 грн., а тому розписка про таку позику є фіктивною та підлягає визнанню недійсною. Заявлений зустрічний позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона працює в магазині інтимної культури, що розташований по АДРЕСА_1 в м.Тернополі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». ОСОБА_2 дійсно приходила в даний магазин, спочатку проходила навчання у магазині по АДРЕСА_2 в м.Тернополі, а потім стажувалася у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». Свідок пояснювала відповідачу-позивачу про товар, який є специфічним. Розписку про отримання грошей ОСОБА_2 писала тільки в присутності ОСОБА_3 Свідок попередила ОСОБА_2 про те, щоб вона не писала розписку в тому випадку, якщо не впевнена, що буде працювати, але остання сказала, що це буде для неї стимулом вчитися. На товар, який продається у даному магазині, є всі необхідні накладні та сертифікати якості. ОСОБА_2 робила записи, знайомилась із каталогами товару. Стажування ОСОБА_2 в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованому по АДРЕСА_1, тривало два тижні. Вона приходила о 11-12 год., а йшла о 16-17 год. Під час стажування ОСОБА_2 знаходилась у магазині, але коли заходив покупець, іноді виходила для того, щоб останній міг придбати товар. Зразок розписки свідку дала ОСОБА_4, її зміст та те чи отримувала гроші ОСОБА_2 гроші ОСОБА_1, свідку невідомо, але пригадує, що йшлося про 2000 грн. В присутності свідка відповідач-позивач не телефонувала до ОСОБА_4 з приводу того, що не писатиме розписки. В цей же день розписку забрав ОСОБА_1

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є матір'ю позивача-відповідача ОСОБА_1 Разом із сином вони займаються підприємницькою діяльністю, в обов'язки свідка входить підбір кадрів для роботи в магазині інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1». В серпні 2014 року ОСОБА_2 приходила до них з метою влаштуватись на роботу. Заповнивши анкету, ОСОБА_2 стажувалась спочатку в магазині по АДРЕСА_2, а в подальшому була переведена в магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», де її навчала ОСОБА_3 Періодично ОСОБА_4 заходила у вказаний магазин з метою перевірити знання кандидата на роботу. ОСОБА_2 важко усе давалося, однак вона говорила, що хоче працювати, проте пізніше відмовилась від роботи. Розписка була написана в присутності працівника магазину ОСОБА_3 для того, щоб у ОСОБА_2 був стимул вчитися працювати. Свідок повідомила відповідачу-позивачу про необхідність повернути гроші, однак в подальшому остання не відповідала на телефонні дзвінки. ОСОБА_3 вона сказала, що гроші віддавати не буде. Ініціатива написати розписку виходила від ОСОБА_2, а тому свідок залишила її зразок в продавця ОСОБА_3, в присутності якої спірна розписка і була написана. Розмір коштів, про який зазначено в розписці відповідає середньомісячному заробітку, а оскільки ОСОБА_2 стажувалася близько півтора місяці і не працевлаштувалася, то повинна повернути ці гроші.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є рідною сестрою позивача-відповідача ОСОБА_2 Влітку 2014 року її сестра влаштувалась по оголошенню на роботу до позивача-відповідача в магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1». Навчання у даному магазині ОСОБА_2 не проходила, посібників чи літератури їй ніхто не давав, ніяких грошей за навчання вона не отримувала. Свідок разом з сестрою приходила у вказаний магазин близько чотирьох разів, коли в магазині були покупці сестра виходила на вулицю. Свідку також відомо, що мати позивача-відповідача ОСОБА_4 запропонувала сестрі написати формальну розписку, однак грошей про які вказано в розписці, ОСОБА_2 не отримувала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача-позивача ОСОБА_2 Зі слів дочки їй відомо, що та знаходилась на навчанні у магазині, назви якого свідок не знає. Даний магазин знаходився по АДРЕСА_3 в м.Тернополі біля бару «Коза». На навчання у магазин дочку викликали на 2-3 години 3-4 рази. Позивач-відповідав грошей її дочці не давав. ОСОБА_2 повідомила, що складала письмову розписку, однак її змісту свідок не знає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що йому відомо про факт перебування ОСОБА_2 на навчанні в магазині, який знаходився біля театрального майдану в м.Тернополі. Були випадки, коли він двічі завозив ОСОБА_2 в магазин та двічі забирав її звідти. На роботу вона туди не влаштувалась, оскільки їй не сподобався асортимент товару, який вона мала б продавати. Відповідач-позивач розповідала свідку про написання нею розписки про отримання 2000 грн. для того, щоб влаштуватись на роботу.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, покази свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Як вбачаться із матеріалів справи, ОСОБА_2 була заповнена анкета претендента на роботу, в якій остання надавала відповіді на вказані в змісті анкети запитання.

30 серпня 2014 року ОСОБА_2 була написана розписка, з якої вбачається, що вона позичила в ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) грн. на навчання та консультації по товарах інтимного призначення. Зобов'язується їх віддати при першій вимозі, якщо не буде влаштована продавцем в магазин інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1» або не відпрацює продавцем в магазині інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1»не менше півроку. Розписка написана нею власноручно в присутності працюючого продавця магазину інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_3.

03 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою вимогою про повернення грошей, отриманих по розписці, до ОСОБА_2, в якій просив повернути йому позивачеві гроші в сумі 2000 грн. В іншому випадку, з метою повернення боргу, буде змушений звернутися до суду, з покладанням на ОСОБА_2 додаткових витрат по повернення сплачених судових витрат, пов'язаних з розглядом справи в суді.

Вказану вимогу ОСОБА_2 отримала 06 жовтня 2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В судовому засіданні встановлено та визнається сторонами у справі, що розписка ОСОБА_2 про позику у ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 2000 грн. була написана відповідачем-позивачем з метою її подальшого працевлаштування на роботу продавця в магазин інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1». Однак грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1, згідно написаної нею розписки не отримувала, та відповідно позивачем-відповідачем такі кошти їй не передавалися. За вказаних обставин, суд робить висновок про те, що договір позики, який сторони оформили письмовою розпискою, є неукладеним, так як грошові кошти в розмірі 2000 грн. ОСОБА_1 не передавав, а ОСОБА_2 їх не отримувала.

Таким чином, будь-які правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за розпискою відсутні, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за розпискою у зв'язку з тим, що договір позики є неукладеним, між сторонами не виникли зобов'язальні правовідносини, які є підставою для стягнення коштів.

Також суд не вбачає підстав для визнання недійсною (фіктивною) розписки від 30 серпня 2014 року, яку ОСОБА_2 написала приватному підприємцю ОСОБА_1 про позику в нього грошей в сумі 2000 грн. за навчання та стажування, при цьому суд виходить з наступного.

Згідно з ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Натомість, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та показів свідків ОСОБА_2 мала намір влаштуватися на роботу продавця в магазин інтимної культури «ІНФОРМАЦІЯ_1», а ОСОБА_1 зобов'язався прийняти відповідача-позивача на роботу за умови проходження нею стажування. Таким чином, вчинення сторонами дій, які були підставою подальшого працевлаштування ОСОБА_2 свідчить про реальність настання правових наслідків розписки, яку відповідач-позивач написала власноручно.

За вказаних вище обставин, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю заявлених первісних та зустрічних позовних вимог.

На підставі викладеного ст.ст.10, 60, 88, 110, 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча О.Герчаківська