Номер провадження: 22-ц/785/3885/15
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

21 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 21 вересня 1996 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_6 Під час шлюбу, 27 грудня 1996 року був укладений договір купівлі-продажу №216/96, за яким ОСОБА_7 продала ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та його дружині ОСОБА_6 ? частину приватного домоволодіння, що розташований в АДРЕСА_1, в тому числі приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м. 20 січня 1997 року право власності зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації. Відповідачці ОСОБА_12 належить на праві спільної часткової власності 1/10 (1/5 від 1/2), що становить 1/5 частину приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м. Він та відповідачка проживають окремо, після припинення спільного проживання у відповідачки залишились спільні грошові кошти у розмірі 3400 дол. США, що підтверджується розпискою. Оскільки між ними вник спір щодо поділу майна, він змушений звернутись до суду з позовом.

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст.. ст.. 325, 368, 372 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд припинити спільне часткове право власності відповідачки ОСОБА_6 на 1/10 житлового будинку індивідуального житлового фонду, який знаходиться в АДРЕСА_1, що становить 1/5 частину приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м., визнати за ним, ОСОБА_3 1/10 житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, що становить 1/5 частину приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м., припинити його, ОСОБА_3, спільне частково право власності на 3400 дол. США, залишити у власності ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 3400 дол. США (а.с. 1-2).

Відповідачка ОСОБА_6 звернулась до суду з письмовою заявою про визнання позову, у який зазначила, що у неї залишилось спільні грошові кошти в розмір 3400 дол. США, але вона не має можливості повернути позивачу ? частку цих коштів. Їй на праві спільної часткової власності належить 1/10 (1/5 від 1/2) житлового будинку індивідуального житлового фонду, який знаходиться в АДРЕСА_1, що становить 1/5 частину приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м., та просила суд позов задовольнити (а.с. 48).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 54-57).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_5, просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права (а.с. 66-73).

Під час розгулу справи відповідачка ОСОБА_6 звернулася до апеляційного суду з заявою про визнання апеляційної скарги на рішення суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби

виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21 вересня 1996 року сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі ( а.с. 4).

27 грудня 1996 року був укладений договір купівлі-продажу №216/96, за яким ОСОБА_7 продала ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та дружині позивача ОСОБА_3, відповідачці ОСОБА_6, ? частину приватного домоволодіння, що розташований в АДРЕСА_1, 20 січня 1997 року право власності зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації (а.с. 31-32).

Сторони у справі проживають окремо, після припинення спільного проживання у відповідачки залишились спільні грошові кошти у розмірі 3400 дол. США, що підтверджується розпискою та визнається відповідачкою (а.с. 50).

Таким чином, згідно із статтями 60 та 70 СК України сторони у справі набули право спільної сумісної власності на відповідну частку приватного домоволодіння, що розташований в АДРЕСА_1, та грошові кошти в розмірі 3400 дол. США, й при поділу цього майна кожному із них належить право на ? частку майна.

Посилання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не поділена відповідна частку приватного домоволодіння, що розташований в АДРЕСА_1, та не припинена право спільної сумісної власності подружжя на це майно, а також не враховано, що відповідачка звернулась до суду з заявою про визнання позову, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести належними та допустимими в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, але суду не надано жодних слушних та переконливих доказів на підтвердження вимог

Дійсно відповідачка ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції з письмовою заявою про визнання позову, у який зазначила, що у неї залишилось спільні грошові кошти в розмір 3400 дол. США, але вона не має можливості повернути позивачу ? частку цих коштів. Їй на праві спільної часткової власності належить 1/10 (1/5 від 1/2) житлового будинку індивідуального житлового фонду, який знаходиться в АДРЕСА_1, що становить 1/5 частину приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м., та просила суд позов задовольнити (а.с. 48).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті

визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У абзаці другому п. 4 постанови № 5 Пленуму "Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12 вересня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про прийняття визнання відповідачем позову або про відмову у в прийнятті цього, не роз'ясняв їй наслідки відповідних процесуальних дій та не з'ясував чи порушує ця дія прав інших осіб.

Однак суд першої інстанції не вирішив питання про прийняття визнання відповідачем позову, але це порушення норм процесуального не може служити підставою скасування рішення суду.

З наявної у справі копії договору №216/96 купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 1996 року вбачається, що ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 придбали ? частину приватного домоволодіння, що розташований в АДРЕСА_1, яке в цілому складається із кам'яної будівлі "А", жилою площею 18, 6 кв.м., кам'яної будівлі "Е", жилою площею 64,6 кв.м., та надвірних споруд: "Д" - вбиральні, 1-3,5 - огороджень, П,Ш - мостіння, за заявою продавця відчужується ? частина домоволодіння жилою площею 18,6 кв.м. (а.с. 31).

Таким чином, відповідачці ОСОБА_6 та іншім чотирьом співвласникам належить ? частина домоволодіння жилою площею 18,6 кв.м. (а.с. 31), конкретні приміщення їм у власність згідно із договором купівлі-продажу нерухомого майна не передавались, а також у договорі не зазначено розмір часток співвласників.

Частинами 1 та 2 ст. 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку розмір часток не встановлений за домовленістю співвласників, що підтверджується договором №216/96 купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 1996 року.

Тому виділ у власність позивачу ОСОБА_6 частки приватного будинку, яка належить на праві спільної сумісної власності подружжя з часткою конкретних приміщень: 2-4, площею 9,3 кв.м., 2-3, площею 9,3 кв.м., 2-2, площею 5,4 кв.м., 2-1, площею 3,2 кв.м., та припинення права спільної сумісної власності на цю частку, суттєво порушує права інших співвласників, які придбали ? частку за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 27

грудня 1996 року, та не залучені до участі у справі, а також не залучений до участі у справі власник (співвласник) іншої частки домоволодіння.

З цих же підстав судом не може бути визначена й ідеальна частка кожного подружжя у праві спільної сумісної власності на частину приватного домоволодіння.

Не дотриманий позивачем й порядок присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а саме попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (чч. 4 та 5 ст. 71 СК України).

Таким чином, визнання відповідачкою позову та обставин справи, суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб, тому підстав для прийняття визнання відповідачкою позову та обставин справи в частині поділу частки спірного домоволодіння немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

При розгляді справи, суд першої інстанції роз'яснював позивачу та його представнику положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо необхідності вчинення відповідних процесуальних дій, зокрема проведення судової будівельно-технічної експертизи, та наслідки не вчинення вказаних дій, але позивач не скористався своїми правами.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні позивачем не доведено, що його права в частині вирішення вимог про поділ нерухомого майна порушені, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи в частині поділу нерухомого майна.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині вимог й ухвалення нового рішення про задоволення цих вимог немає.

Однак суд першої інстанції помилково не провів поділ грошових коштів в розмірі 3400 дол. США, які зберігаються відповідачкою.

Підстав для визнання за відповідачкою права власності на грошові кошти в розмірі 3400 дол. США та припинення спільної сумісної власності на ці кошти немає. Тому колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_14 має право на ? частку вказаних грошових коштів в розмірі 1700 дол. США, що станом на 14 травня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 35082,90 грн. (1700 дол. США х 2063 грн.:100).

Отже, частковому задоволенню підлягають вимоги ОСОБА_14 в частині поділу грошових коштів.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, 213, 214. 215 ЦПК України, та матеріального права, а саме, ст. 60, 70 СК України, в частині вирішення вказаних вимог, є у

відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Провести поділ грошових коштів в розмірі 3400 дол. США, які об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 компенсацію ? частки коштів в розмірі 1700 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 35082,90 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік