Справа №173/346/15-ц
Провадження №2/173/371/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2,

представника співвідповідача Головного Управління Держземагенства у Дніпропетровській області ОСОБА_3,

представника співвідповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2 про скасування неправомірного договору оренди земельної ділянки та зняття його з реєстрації, співвідповідачі: ОСОБА_4 та Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровське районне управління юстиції в особі реєстраційної служби,

В С Т А Н О В И В:

До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2 про скасування неправомірного договору оренди земельної ділянки та зняття його з реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року було скасовано незаконне розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 18 серпня 2005 року про позбавлення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, на підставі якого було укладено договір оренди земельної ділянки № 19/03/14/1-ДО від 19 березня 2014 року. У звязку з тим, що скасовано розпорядження голови Верхньодніпровської державної адміністрації про позбавлення права власності на земельну ділянку позивача, договір оренди земельної ділянки № 19/03/14/1-ДО від 19 березня 2014 року підлягає скасуванню, як такий, що порушує конституційні права позивача. На підставі вищевикладеного позивач просив суд скасувати договір оренди земельної ділянки № 19/03/14/1-ДО від 19 березня 2014 року та виключити його з реєстрації у Верхньодніпровському районному управлінні юстиції.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснив, що він є власником земельної ділянки на території Верхньодніпровського району площею 36,6 га, яка була йому виділена на підставі рішення суду та рішення Першотравенської сільської ради. Документів, які б підтверджували його право власності на земельну ділянку площею 36,6 га, зокрема державний акт, він не має. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було визнано недійсним розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 18 серпня 2005 року, яким було позбавлено його права власності на земельну ділянку, а тому цим рішенням суду йому фактично повернуто земельну ділянку. Відповідач не мала права розпоряджатися земельною ділянкою, яка належить йому. У звязку з чим позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та начальником Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2 є незаконним та підлягає скасуванню із зняттям його з реєстрації. Позивач зауважив, що до укладення договору оренди він фактично користувався цією земельною ділянкою.

Відповідач, начальник Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2, в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила що дійсно до 2005 року ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою на території Першотравенської сільської ради, але з грубим порушенням вимог земельного законодавства у звязку з чим в 2005 році розпорядженням голови Верхньодніпровської районної адміністрації його право користування земельною ділянкою було припинено. Договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_4 було укладено на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області, оскільки в оренду передавалась земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності. На момент видачі ОСОБА_1 державного акту не існувало такого терміну як «довічне успадковувань володіння». Договір оренди, що оскаржується, було укладено з дотримання вимоги чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування. Окрім того відповідач вважає, що вона не є належним відповідачем у справі, оскільки, укладаючи договір з ОСОБА_4 вона діяла від імені Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області. Окрім того у позивача відсутні оригінали будь-яких документів, які б підтверджували його право власності або користування спірною земельною ділянкою.

Представник співвідповідача Головного управління Держземагенства Дніпропетровській області, яке залучено до участі у справі як співвідповідач на підставі ухвали суду від 3 серпня 2015 року, позов не визнала, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала, суду пояснила, що відсутні підстави для скасування договору оренди земельної ділянки, а тому позов є необґрунтованим.

Представник співвідповідача ОСОБА_4, яка залучена до участі у справі як співвідповідач на підставі ухвали суду від 3 серпня 2015 року, в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував, суду пояснив, що позивач помилково вважає скасування судом розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації як підставу для скасування договору оренди земельної ділянки № 19/03/1-ДО від 19 березня 2014 року. Позивачем не доведено його право саме на ту земельну ділянку, яка передана в оренду ОСОБА_4 Право позивача на земельну ділянку має підтверджуватись оригіналом відповідного державного акту із зазначенням площі земельної ділянки, проте такий державний акт позивач не надав. Саме по собі скасування розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації не підтверджує право позивача на цю земельну ділянку.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровське районне управління юстиції, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 7 квітня 1992 року Верхньодніпровську районну раду народних депутатів було зобовязано наділити ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 20 га для ведення фермерського господарства. (а.с.87-88). На підставі цього рішення суду ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку для створення фермерського господарства площею 20 га та 12 травня 1992 року головою Верхньодніпровської районної ради народних депутатів видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку площею 20 га, нотаріально засвідчену копію якого досліджено безпосередньо в судовому засіданні (а.с.89).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часті (ч. 1 ст. 58 Конституції України) до правовідносин застосовуються ті норми матеріального права, які існували на час виникнення тих чи інших правовідносин.

Згідно зі ст. 23 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 18 грудня 1990 року, яка діяла до набрання чинності нової редакції закону - 16 травня 1992 року) право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року № 889-ХІІ «Про форми державних актів на право володіння і користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» було затверджено, зокрема форми державних актів:

-на право довічного успадкованого володіння землею;

-на право постійного володіння землею.

Таким чином ОСОБА_1 на підставі рішення суду у відповідності до визначеного порядку надання земель для ведення селянського (фермерського) господарства, передбаченого ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (набув чинності з 14 січня 1992 року) набув право на довічне успадковувань володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 20 га, що підтверджується нотаріально завіреною копією державного акту.

При цьому суд не погоджується з доводами відповідача про те, що на момент виникнення такого права у позивача вже не існувало такої форми державних актів як державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, оскільки постанова Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-ХІІ «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею», якою було затверджено нові форми державних актів, була офіційно опублікована 23 червня 1992 року та за правилами набрання чинності нормативних актів Верховної Ради України набула чинності через десять днів після офіційного опублікування, оскільки інше в ній не зазначено, але в будь-якому випадку не раніше офіційного опублікування. Таким чином до набрання чинності Постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-ХІІ видача державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею є правомірною.

Також суд вважає необґрунтованими доводи представника співвідповідача, Головного Управління Держземагенства у Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_1 мав оформити належним чином права на земельну ділянку з огляду на таке.

Пунктом 8 Постанови Верховної ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ передбачено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано в установленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 563 "Про земельну реформу" визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року N 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп цей пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування з тих підстав, що вони це право не переоформили, оскільки переоформлення його на право власності чи укладання договору оренди земельної ділянки є правом, а не обовязком такої особи.

Також судом встановлено, що 2 жовтня 1992 року Першотравенською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області було прийнято рішення про надання згоди на проектування ОСОБА_1 для виділення земельною ділянкою площею 20 га для фермерського господарства (а.с.97). На підставі цього рішення Першотравенської сільської ради ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 16, 6 га, що підтверджується актом меж земельної ділянки в натурі (а.с.99).

Разом з тим у відповідності до визначеного законодавством порядку державний акт на право користування, власності або довічне успадковувань володіння позивачем отримано не було. Цю обставину позивач в судовому засіданні не заперечував та наполягав на тому, що він користувався даною земельною ділянко площею 16,6 га на підставі рішення Першотравенської сільської ради. Копію державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку площею 36,6 га (а.с.86) суд не приймає до уваги як допустимий доказ, оскільки такий державний акт ОСОБА_1 не видавався, що не заперечував в судовому засіданні позивач.

У звязку з тим, що позивач належним чином не оформив право власності або користування земельною ділянкою площею 16,6 га на підставі рішення Першотравенської сільської ради, тобто не отримав державний акт, який би посвідчував це право, суд вважає встановленим лише ту обставину, що ОСОБА_1 має право на довічне успадковувань володіння земельною ділянкою площею 20 га для ведення фермерського господарства на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в межах згідно з планом землеволодіння.

Таке право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою у встановленому законом порядку не припинено, оскільки розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 18 серпня 2005 року № 288-р, яким було припинено право користування земельною ділянкою ОСОБА_1 та передано землі до земель запасу Першотравенської сільської ради, було визнано недійсним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року (а.с.5).

Згідно з ч. 2 ст. 393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. При цьому згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Саме по собі визнання недійсним судом розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації про припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_1, на думку суду, не поновлює право ОСОБА_1, оскільки апеляційний суд у своєму рішенні не встановив чи мав ОСОБА_1 право власності, володіння чи користування на земельну ділянку та на підставі яких документів, а лише надав оцінку діям голови Верхньодніпровської державної адміністрації.

Суд вважає встановленим те, що ОСОБА_1 дійсно користувався земельною ділянко площею 36,6 га, що не заперечувала в судовому засіданні відповідач, проте законність такого користування позивачем не доведена, оскільки ст.ст. 22,24 Земельного кодексу України ( в редакції від 13 березня 1992 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею забороняється.

З метою відновлення свого порушеного права довічного успадковуваного володіння землею ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2 про скасування договору оренди земельної ділянки № 19/03/1-ДО від 19 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 (орендарем) та Головним управлінням Держземагенства Дніпропетровській області (орендодавцем) з тих підстав, що відповідач не мала права розпоряджатися земельною ділянкою, яка, на думку позивача, належить йому, а підставою позову є визнання рішенням апеляційним судом Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року недійсним розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 18 серпня 2005 року та порушення конституційних прав позивача у звязку з укладанням неправомірного договору оренди земельної ділянки.

Судом встановлено, що 19 листопада 2013 року Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області було видано наказ про надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.30). 18 березня 2014 року наказом Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області № ДН/:01:065/00001042 було надано в оренду ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 37 га кадастровий № :01:065:0005 для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованій на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та наказано Управлінню Держземагенста у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області укласти договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_4 (а.с.31). 19 березня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області в особі начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди № 19/03/14/1-ДО, згідно з яким ОСОБА_4 було передано в оренду земельну ділянку площею 37 га для ведення фермерського господарства (кадастровий № :01:065:0005) (а.с.13-15).

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи лише у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст.20 ЦК України та ст.ст. 3,4 ЦПК України право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, а суд згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України лише сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист судом прав на землю здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, проте такого способу як скасування договору оренди земельної ділянки чинним законодавством України не передбачено.

Суд приймає до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, згідно з якою законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Разом з тим застосування судом способу захисту у непередбачений законами України спосіб можливе лише за наявності відповідних норм матеріального права та за умови відсутності інших передбачених законом способів захисту.

Суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12, згідно з яким у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього сумнівів або претензій третіх осіб, то відповідно до ст.. 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Окрім того, Верховний Суд України у постанові від 3 жовтня 2011 року у справі № 6-36цс11 зробив правовий висновок про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту лише шляхом задоволення віндикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Такий самий висновок міститься в постановах Верховного Суду України: від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12; від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14; від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неправильний (неефективний) спосіб захисту, оскільки ефективним способом захисту прав є предявлення в суді такої вимоги, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Як було встановлено судом порушення права ОСОБА_1 полягає у неможливості користуватися земельною ділянкою, на яку він має право, а тому належним та ефективним способом захисту порушеного права в цьому випадку є саме вимоги про повернення (витребування) цього майна від особи, у користуванні якої це майно знаходиться. Окрім того, суд вважає, що в цьому випадку необхідно оцінювати співвідношенням між поновленням порушеного права позивача на володіння земельною ділянкою площею 20 га (право на яку суд вважає доведеним) та недопущенням порушення права співвідповідача ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою площею 37 га.

Позивачу неодноразово розяснювалось право змінити предмет позову, уточнити заявлені позовні вимоги, надати докази в обґрунтування доводів позовної заяви, у звязку з чим судом неодноразово оголошувались перерви у судовому засіданні, проте позивач категорично відмовився від уточнення позовних вимог та надання доказів у справі, посилаючись на безспірність своїх вимог.

З урахуванням встановлених судом обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної заяви, оскільки позивачем не доведено, по-перше, що він є власником (володільцем, користувачем) спірного майна в цілому, а саме земельною ділянкою площею 36,6 га, а також ним обрано неправильний спосіб захисту.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачем, а саме сплачений ним судовий збір, слід віднести за рахунок позивача, оскільки судом прийнято рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.16, 20, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 3,4, 10,11,60,212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_2 про скасування неправомірного договору оренди земельної ділянки та зняття його з реєстрації відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які приймали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко