Справа № 162/623/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/773/111/15 Категорія: 33 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача прокуратури Волинської області - Оліферчук Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1, прокурора Волинської області, представника прокуратури Волинської області - старшого прокурора прокуратури Любешівського району Волинської області, Державної казначейської служби України на рішення Любешівського районного суду від 27 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 до прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 7342,80 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, шляхом списання цих сум з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Судові витрати покладено на рахунок держави.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відшкодування моральної шкоди збільшивши суму відшкодування. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права. Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що в результаті незаконного відкриття та розслідування кримінальної справи відносно неї, вчинення ряду неправомірних слідчих дій їй спричинено моральні та душевні страждання, що потягло втрату здоров'я і тепер потрібне постійне лікування, а тому розмір моральної шкоди повинен бути збільшений.

Прокурор Волинської області, представник прокуратури Волинської області - старший прокурор прокуратури Любешівського району Волинської області, Державна казначейська служба України в поданих апеляційних скаргах просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Покликаються на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясуванні всі обставин, що мають значення для справи. Зазначають, що суд першої інстанції помилково вважав встановленими обставини про стягнення майнової та моральної шкоди, які позивачем на підтвердження своїх вимог не доведено та не надано належних доказів. Судом першої інстанції не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки вона не відноситься до числа суб'єктів, які мають право на відшкодування шкоди згідно Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені в ній, апеляційні скарги відповідачів заперечила.

Представник відповідача прокуратури Волинської області - Оліферчук Н.П. апеляційні скарги відповідачів та представника підтримала, апеляційну скаргу позивача заперечила. Просила апеляційну скаргу позивача відхилити, апеляційні скарги відповідачів та представника відповідача задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник відповідача державної казначейської служби України та представник прокуратури Волинської області - старший прокурор прокуратури Любешівського району Волинської області в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, причин неявки суд не повідомили.

Судом першої інстанції встановлено, що впродовж періоду з 20.05.2009 року по 24.11.2011 року органами прокуратури здійснювалось кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 і її незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності та пред'являлися обвинувачення, до неї незаконно неодноразово було застосовано запобіжний захід підписку про невиїзд, накладено арешт на майно, вчинено інші процесуальні слідчо-розшукові дії.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.2009 року прокурором Любешівського району було порушено кримінальну справу відносно позивача ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України; постановою слідчого прокуратури Любешівського району від 26.06.2009 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 за місцем її проживання (а.с. 92-94); 25 червня 2009 року здійснено привід ОСОБА_1 до слідчого прокуратури на підставі його постанови від 25.06.2009 року під час перебування її на стаціонарному лікуванні в Любешівський ЦРЛ (а.с.123); постановою слідчого прокуратури від 24.06.2009 року, 18.11.2009 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 47, 121, 224); постановою слідчого прокуратури від 25.06.2009 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 48); 16 липня 2009 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 направлено до суду для розгляду по суті; постановою Любешівського районного суду від 03.09.2009 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16.10.2009 року, справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України направлено прокурору Любешівського району для організації та проведення додаткового розслідування зі стадії порушення кримінальної справи через грубі порушення вимог КПК України (в редакції 1960 року) під час порушення кримінальної справи та неодноразові грубі порушення права на захист.

В подальшому, відповідно до постанови слідчого прокуратури відносно ОСОБА_1 18.11.2009 року обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд; постановою слідчого прокуратури від 25.11.2009 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 50), 31.12.2009 року направлено до Любешівського районного суду для розгляду по суті. 29.03.2010 року постановою прокурора змінено обвинувачення (а.с. 51-52).

Під час розгляду кримінальної справи у зв'язку з неповнотою досудового розслідування в порядку ст. 315-1 КПК України (в редакції 1960 року) постановою суду від 12.05.2010 року було надано судове доручення органу досудового розслідування про вчинення слідчих дій, встановлено термін до 12.07.2010 року, однак судове доручення було виконане лише 03.03.2011 року і постановою суду від 17.11.2011 року за клопотанням прокурора Любешівського району кримінальну справу повторно було направлено органу досудового розслідування для організації та проведення додаткового розслідування.

Судом встановлено, що впродовж періоду з 15.03.2011 року по 02 вересня 2011 року будь-які слідчі дії по даній справі не проводилися.

02 вересня 2011 року слідчим прокуратури Любешівського району постановою закрито провадження відносно ОСОБА_1 за відсутністю в її діях складу злочину. 28.10.2011 року постановою прокурора Любешівського району скасовано дану постанову як передчасну (а.с. 95-98). 17 листопада 2011 року постановою Любешівського районного суду було скасовано постанову прокурора Любешівського району від 20.05.2009 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України через відсутність належним чином зафіксованих приводів і підстав для порушення кримінальної справи, а постановою помічника прокурора Любешівського району від 14.12.2011 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за фактом привласнення та розтрати державного майна шляхом зловживання своїм службовим становищем та вчинення службового підроблення передбачених ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України через відсутність в її діях складу злочинів (а.с. 90-91).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно ст. 3 даного Закону громадянину відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, моральна шкода.

Відповідно до положень ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Судом першої інстанції встановлено, що впродовж періоду з 20.05.2009 року по 24.11.2011 року органами прокуратури здійснювалось кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 Її незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності та пред'являлися обвинувачення, до неї незаконно неодноразово було застосовано запобіжний захід підписку про невиїзд, що обмежувало її право вільного пересування, накладено арешт на майно, вчинено інші процесуальні слідчо-розшукові дії, що обмежили її права громадянина. Порушена кримінальна справа тільки 2.09.2011 року закривалася за відсутністю в діях складу злочину, постанова скасовувалася і 14.12.2011 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 через відсутність в діях складу злочинів (а.с. 90-91).

З наданих суду доказів, зокрема листків непрацездатності, медичної корти хворого (а.с. 57-59, 61-70) встановлено, що позивач зазнала сильного впливу на стан здоров'я обставинами щодо порушення відносно неї кримінальної справи та її розслідування. Крім того, ці незаконні дії вчинялися органом досудового розслідування відносно позивачки, яка визнана інвалідом ІІІ групи захворювання, яке пов'язане з наслідками аварії на ЧАЕС, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, а тому була особливо вразливою внаслідок таких незаконних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до п. 9 Постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями від 25.05.2001 року та 27.02.2009 року) „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції повно врахував незаконні дії органу, який проводив розслідування не враховуючи встановлені законом строки, виходячи із засад розумності, поміркованості та справедливості, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань позивачки, особливо викликаних грубим порушенням її конституційних прав та прав, гарантованих ст. 6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод".

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення майнової шкоди. Розмір витрат, які складаються з витрат на оплату захисникам за надання юридичної допомоги, їх проїзду та проїзду позивачки для розгляду справи в апеляційній інстанції повністю доведений позивачкою в суді наданими документами (а.с. 46, 52 т.2).

Відповідно до даного Закону громадянину повертаються суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги, До цих сум, відносяться суми, сплачені ним адвокату, за участь адвоката у справі, написання апеляційних і касаційних скарг, а також понесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі. Таким чином, зазначене законодавство передбачає відшкодування шкоди (збитків) у повному обсязі , що відповідає положенню ст.. 22 ЦК України, а врахування вимог розумності та справедливості цим законом передбачається при відшкодуванні моральної шкоди (ст.. 13 Закону, п. 17 положення про застосування Закону, ст. 23 ЦК). Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантовано й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно ст.. 17 закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування сум, сплачених ним за надання йому юридичної допомоги, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, виходячи із визначених ст. 303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даної справи суд на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами і правові норми, що їх регулюють, та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1, прокурора Волинської області, представника прокуратури Волинської області - старшого прокурора прокуратури Любешівського району Волинської області, Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Любешівського районного суду від 27 листопада 2014 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: