АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/91/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2383/15Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С.Д. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Буленка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння, стягнення моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивують тим, що ОСОБА_5 незаконно заволодів автомобілем відповідно їх чоловіка та батька на підставі недійсного договору в купівлі-продажу автомобіля DAF, модель 45.160 1999 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на підставі довідки-рахунку ДПІ №078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал». Вказували, що ОСОБА_5 незаконно утримує автомобіль у своїй власності, використовує у своїх цілях, чим завдає позивачам моральну шкоду, яку вони оцінили в 12 500 грн. для кожної, та просять стягнути її із відповідача на їх користь.

ОСОБА_5 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку грошових коштів в сумі 44 482 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскільки він вказаний автомобіль придбав у ОСОБА_6 8 листопада 2011 року на підставі довідки-рахунку ДПІ № 078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал» за ціною 44 482,00грн. та як того вимагає законодавство України, автомобіль був знятий з обліку для реалізації в межах України та в подальшому зареєстрований на ОСОБА_5 з присвоєнням нового державного номерного знаку, то при передачі вказаного автомобіля ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні повернути йому сплачені ним грошові кошти в порядку реституції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 автомобіль DAF, модель 45.160 1999 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2, який йому був переданий ОСОБА_6 під час здійснення правочину купівлі-продажу на підставі довідки-рахунку ДПІ № 078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал».

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у виді судового збору в розмірі 445 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку грошових коштів - відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову у задовленні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення матеріального права, а саме, місцевий суд безпідставно прийшов до висновку про те, що відповідач без відповідної правової підстави заволодів спірним автомобілем, оскільки він його придбав на законній підставі згідно довідки-рахунку, отже судом невірно було застосовано ст. 387 ЦК України та ухвалено рішення про витребування автомобіля, т.я. вказаною нормою встановлено право власника на витребування майна у разі, якщо особа заволоділа майном незаконно, без відповідної правової підстави. Крім цього, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд послався на те, що відсутні підстави дл стягнення із позивачів на користь відповідача грошових коштів в порядку реституції, оскільки відповідачем не доведено порушення позивачами його майнових прав та дані вимоги не передбачені ст. 386, 387, 390 ЦК України. У даному випадку, місцевий суд застосував наслідки недійсного правочину лише для однієї сторони недійсного правочину, що суперечить діючому законодавству. За правилами реституції кожна сторона повертається у первісний стан, тобто одержує все що отримала за недійсним правочином, отже ОСОБА_5 повинен повернути автомобіль, а ОСОБА_6 при умові якби був живим, мав би повернути отримані кошти за даний автомобіль, У разі смерті сторони нікчемного договору, зобов»язання за нікчемним договором повинні бути виконані спадкоємцями померлого, в разі прийняття в спадщину майна, яке обтяжене зобов»язанням. Місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.04.2015 р. за ОСОБА_3 визнано право власності на автомобіль в порядку спадкування. Зустрічні вимоги відповідача грунтуються на праві, встановленому ст. 216 ЦК України вимагати повернення коштів, сплачених за автомобіль, взамін на його повернення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 володіє автомобілем на підставі договору в купівлі-продажу автомобіля DAF, модель 45.160 1999 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2,, укладеного між ОСОБА_6 та ним на підставі довідки-рахунку ДПІ №078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал» (а.с.39, 40).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.11.2014 року визнано недійсним правочин здійснений по купівлі-продажу автомобіля DAF, модель 45.160 1999 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на підставі довідки-рахунку ДПІ №078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал» недійсною з моменту вчинення правочину (а.с.9-10).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.04.2015 року визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на автомобіль НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Полтаві (а.с. 66).

Задовольняючи частково первісний позов, місцевий суд виходив з того, що виходячи із вище вказаних рішень судів, які набрали законної сли, право на витребування вказаного автомобіля має ОСОБА_3 Щодо вимог за первісним позовом про стягнення моральної шкоди, то позивачами не надано доказів, які вказують на настання для них такої шкоди.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з позивачів на користь відповідача грошових коштів в порядку реституції, оскільки відповідачем не доведено порушення позивачами його майнових прав та дані вимоги не передбачені ст.ст. 386,387,390 ЦК України.

Як встановила колегія суддів, висновки місцевого суду про відмову у позовах є правильними, однак місцевим судом при ухваленні судового рішення в частині вирішення первісного позову неправильно застосована норма матеріального права, проте це не впливає на його законність, виходячи з наступного.

Пред»являючи первісний позов, позивачі посилалися на те, що відповідач ОСОБА_5, не беручи до уваги судове рішення про визнання правочину недійсним, добровільно спірний автомобіль не повертає, вчиняє дії, направлені на реалізацію його третім особам, використовує його на власний розсуд, що є протиправним та незаконним, при цьому, пред»являючи позов, посилалися на вимоги ст.ст. 386,387 ЦК України, які передбачають засади захисту права власності, а саме право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння, а по суті позовною вимогою за первісним позовом є повернення спірного автомобіля у володіння власника.

Як вбачається із матеріалів справи, права позивача ОСОБА_3, як дочки померлого ОСОБА_6, відновлені ухваленим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.11.2014 року, яким визнано недійсним правочин здійснений по купівлі-продажу автомобіля DAF, модель 45.160 1999 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2, укладеного між її батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на підставі довідки-рахунку ДПІ №078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал» недійсною з моменту вчинення правочину (а.с.9-10) та рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.04.2015 року, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Полтаві (а.с. 66).

Як пояснила колегії суддів позивач ОСОБА_3, даний позов пред»явлено з тих підстав, що відповідач ОСОБА_7 не виконує вказаних судових рішень, спірний автомобіль не повертає, тому без надання автомобіля в органи ДАІ вона не має можливості зареєструвати в право власності на нього за собою.

Представник відповідача ОСОБА_4 в апеляційному суді визнала, що дійсно спірний автомобіль фактично перебуває у володінні відповідача, вона згодна з тим, що даний позов пред»явлено не як спосіб захисту порушеного права шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння у порядку ст. 387 ЦК України, а на захист права власності, яке визнано судовим рішеннм за позивачем, та є по суті вимогою про повернення автомобіля власнику.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному випадку дійсно має місце захист права власності від порушень, не пов»язаних із позбавленням володіння, шляхом пред»явлення вимоги про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, тому до даних правовідносин слід застосувати ч.1 ст. 391 ЦК України, яка їх регулює та передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесувального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позовуЮ суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з»ясувати предмет позову (що конеретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обгрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосібзахисту свого права він обрав). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь усправі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, в які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК)). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що місцевий суд неправильно визначився з природою спірних правовідносин сторін та не правильно послався на застосування до них вимог ст..ст. 386,387,390 ЦК України, тому з мотивувальної частини судового рішення слід виключити посилання місцевого суду на вказані норми матеріального права та правильне застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 391 ЦК України.

Щодо зустрічного позову, то в цій частині колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно на його користь коштів в сумі 44 482,00 грн. пред»явлено відповідачем, як вимога в порядку реституції. Інших підстав зустрічного позову ОСОБА_5 не вказав.

Згідно п. 5 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення судупро визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вказаної Постанови за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Згідно п. 10 вказаної Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами правочину по купівлі-продажу автомобіля DAF, модель 45.160 1999 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2, підставі довідки-рахунку ДПІ №078704 від 08.11.2011 року, виданої ТОВ «Авто-Ареал», який визнано недійсним, були ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

ОСОБА_6 помер17.11.2011 р.

Як вбачається із мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Полтавської області від 24.11.2014 року, яке є чинним, позивач (ОСОБА_2.) в позовній заяві не заявляла вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, тому суд першої інстанції і апеляційний суд це питання не вирішує (а.с. 11).

Аналізуючи п.5 вище вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, який визначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, вбачається, що право пред»явлення вимоги про застосування реституції належить саме особі, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У даному випадку ОСОБА_5, як покупець у договорі купівлі-продажу автомобіля, пред»являючи зустрічний позов про застосування реституції не є тією особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, оскільки до нього позивачем ОСОБА_2 на захист порушеного права був пред»явлений позов про визнання правочину недійсним, тому місцевий суд прийшов до правильного висновку в цій частині про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 червня 2015 року залишити без змін, виключивши із мотивувальної частини рішення місцевого суду вказівку про застосування ст.ст. 386,387,390 ЦК України, вказавши про застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І :