Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А., Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Служба у справах дітей Рогатинської державної адміністрації, Головне управління юстиції у Тернопільській області, про повернення дитини на постійне місце проживання,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Служба у справах дітей Рогатинської державної адміністрації, Головне управління юстиції у Тернопільській області, про повернення дитини на постійне місце проживання.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в позові, зазначав наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який на сьогодні розірвано рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з довідкою від 10 липня 2014 року № 404, виданою ЖЕК № 13, Малолітній ОСОБА_3 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції установлено, що сторони зі своїм малололітнім сином з 28 липня 2010 року до червня 2014 року проживали в Італійській республіці у м. Кальваніко.

Відповідно до довідки про місце проживання від 10 липня 2014 року, виданої сектором демографічної служби комуни Кальваніко Провінція Салерно, Італійська республіка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав за адресою: АДРЕСА_2.

Зі свідоцтва про зарахування та відвідуваність, виданого директором школи м. Салерно 07 липня 2014 року, ОСОБА_3 в поточному навчальному році 2013/14 записаний перший раз в 2а клас школи Лучані.

Відповідно до дозволу на проживання № 104406866/01, виданого 25 червня 2013 року уповноваженим органом Італійської республіки, ОСОБА_3 має право на проживання в Італійській республіці строком до 23 травня 2015 року.

Установлено, що малолітній ОСОБА_3 мав медичне страхування строком до 06 серпня 2012 року, що стверджується Європейською карткою медичного страхування Італійської республіки.

Судом установлено, що в середині червня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 за згодою батька дитини вивезла малолітнього вина ОСОБА_3 з Республіки Італія до України.

Згідно з довідкою Нижньолипицької сільської ради від 21 серпня 2014 року № 161 ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в с. Нижня Липиця Рогатинського району Івано-Франківської області із сином ОСОБА_3.

ОСОБА_3 навчається у 2 класі Нижньолипицької ЗОШ І-II ступеня Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджується довідкою, виданою Нижньолипицькою загальноосвітньою школою від 05 вересня 2014 року № 21.

Відповідно до акта обстеження метріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_2, яка проживає у с. Нижня Липиця Рогатинського району Івано-Франківської області, складених працівниками Нижньо-Липецької сільської ради, неповнолітній ОСОБА_3 проживає у задовільних санітарно-побутових умовах, йому виділено окрему кімнату з усіма побутовими зручностями та умовами для навчання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що малолітній ОСОБА_3 з моменту народження до липня 2010 року проживав в Україні. Позивачем не було надано доказів незаконного переміщення або утримання дитини на території України, оскільки позивач добровільно надав згоду на приїзд дитини на територію України, а Італійська республіка не є країною його постійного місця проживання, оскільки дозвіл на проживання дитини у Італійській республіці дійсний лише до 23 травня 2015 року, медичне страхування закінчилось 06 серпня 2012 року. Дитина прижилася в українському суспільстві, відвідує школу. Відправлення дитини до Італійської республіки зумовить зміну звичного середовища її проживання, обмежить доступ матері до дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що зазначені судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права; наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П. Євграфова

судді: Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель