Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/76/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.01.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Кривохижі В.І.,

Чельник О.І.,

при секретареві - Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору довічного утримання та про визнання права власності на ? частку житлового будинку в порядку спадкування за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 30 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із цим позовом.

Посилалась на те, що шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_7, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона набула права власності в порядку спадкування за законом на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1

27.09.1994 року Першою Кіровоградською нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №435 після смерті ОСОБА_7 та видано її матері ОСОБА_8 свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя на ? частку зазначеного жилого будинку та свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку цього ж жилого будинку.

Вважала, що свідоцтво про право на спадщину за законом є частково недійсним, оскільки вона також прийняла спадщину після смерті батька, отже кожному із спадкоємців, які належать до першої черги спадкоємців за законом, належить по ? частці спадкового майна.

3 липня 2006 року між ОСОБА_8 і відповідачем було укладено договір довічного утримання, за яким відчужувач передав у власність набувачу весь спірний жилий будинок з господарсько-побутовими будівлями.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла.

8.04.2014 року позивач звернулася до нотаріальної контори з метою подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері і дізналась про наявність свідоцтва про право на спадщину та про наявність договору довічного утримання. Постановою державного нотаріуса від 8.04.2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку житлового будинку після смерті батька.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 30 жовтня 2014 року позов задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5. просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вказує на неповне з?ясування обставин, які мають значення для ухвалення рішення, невідповідність висновку суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Посилається на те, що суд безпідставно визнав за позивачем право на спадщину на нерухоме майно - частину житлового будинку, який на час смерті спадкодавця мав статус незавершеного будівництва, оскільки не був введений в експлуатацію у встановленому порядку. При цьому в мотивувальній частині рішення суд не навів мотивів, з яких він відхилив її доводи щодо цієї обставини, якими заперечувалися позовні вимоги. Вважає, що за таких обставин позивачка могла набути право власності лише на частину будівельних матеріалів та обладнання, закладених у будівництво жилого будинку, або набути прав та обов»язків забудовника.

Заслухавши пояснення відповідача та її представника адвоката ОСОБА_10 , які просили задовольнити скаргу, позивача та її представника адвоката ОСОБА_11, які заперечували проти скасування рішення, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, батько ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У порядку, передбаченому ст. 548, п.2ч.1ст.549 ЦК УРСР (1963р.), ОСОБА_5 прийняла спадщину. Свідоцтво про право на спадщину не одержувала.

До складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, входив житловий будинок АДРЕСА_2 який належав йому та його дружині ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності як подружжю. На час смерті спадкодавця будівництво будинку було закінчено, але він не був прийнятий в експлуатацію у встановленому порядку.

27.09.1994 року матері сторін ОСОБА_8 у нотаріальному порядку були видані свідоцтво про право власності на ? частку зазначеного будинку та надвірних будівель та свідоцтво про право на спадщину на ? частку цього ж будинку.

03.07.2006 року між ОСОБА_8 (відчужувачем), і ОСОБА_6 ( набувачем) був укладений договір довічного утримання, на підставі якого відповідачка набула право власності на весь спірний жилий будинок з надвірними будівлями.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла.

Відповідно до ч.1ст.529 ЦК УРСР (1963р.) спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_8 ( його дружина) і позивачка ОСОБА_5 (донька).

Статтею 1301 ЦК України ( 2003 року) встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_8 мала право на спадщину лише на ? частку спадкового майна, що є підставою для визнання виданого їй свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що позивачка не могла набути право на спадщин з тих підстав, що жилий будинок, який є предметом спадщини, на час смерті спадкодавця не був прийнятий в експлуатацію не є підставою для скасування рішення і для відмови у задоволенні позовних вимог.

Дійсно, на час смерті ОСОБА_7 спірний жилий будинок не був прийнятий в експлуатацію, відповідно свідоцтво про право власності на нього не видавалось.

Проте, як видно з матеріалів справи, питанням введення жилого будинку в експлуатацію у 1994 році займалась його дружина ОСОБА_8 Згідно із актом приймання в експлуатацію жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 від 19.01.1994 року, затвердженим рішенням Кіровоградського міськвиконкому від 13.04.1994 року №280, забудова земельної ділянки була розпочата ОСОБА_7 у 1953 році і закінчена у 1977 році. Комісією встановлено, що відповідно до договору забудови від 18.08.1951 року на земельній ділянці збудовано житловий одноповерховий одноквартирний будинок, розміром 12,7х 8,13 м з добудовами розміром 2,55х5,33 м, 2,82х2,55 м, який складається з 4-х жилих кімнат, загальною площею 58,1 кв.м. та інших приміщень господарського призначення: двох коридорів та кухні, - а також збудовано літню кухню (літ.»Б») розміром 4,5х10,3м, сарай (літ. «б») розміром 2,08х6,71м, сарай (літ. «б-1») розміром 1,5Х4,0м, вбиральню (літ. «Г»). Зафіксовано елементи благоустрою жилого будинку.

Зазначене нерухоме майно належало батькам сторін на праві спільної сумісної власності як подружжю.

Отже, на час звернення ОСОБА_6. до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину( 8.04.2014р.), жилий будинок був прийнятий в експлуатацію відповідно до чинного на час вирішення цього питання законодавства та належав відповідачці на праві власності на підставі договору довічного утримання від 03.07.2006 року.

Як чинне на час прийняття позивачкою спадщини законодавство ( ст.ст.560, 561 ЦК УРСР (1963р.), так і норми діючого на цей час законодавства (ст.ст.1296 - 1298 ЦК України (2003р., який набрав чинності з 01.01.2004 р.)) не обмежувало спадкоємців терміном, протягом якого вони мали право одержати свідоцтво про право на спадщину.

Отже, за таких обставин, доводи відповідачки про те, що до позивачки в порядку спадкування могли перейти лише права та обов?язки забудовника не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

З інших підстав ( наприклад, з підстав збільшення чи поліпшення спадкового майна після відкриття спадщини за рахунок іншого спадкоємця) позовні вимоги відповідачкою не заперечувались.

Разом з тим, задовольняючи позов у частині визнання договору довічного утримання недійсним, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про визнання зазначеного договору недійсним у цілому за наявності та доведеності позивачкою обставин для визнання його лише частково недійсним, а саме у частці, яка належить їй на праві спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_7, тобто у розмірі ? частини жилого будинку та господарських будівель.

Висновок суду про те, що договір довічного утримання не міг бути укладений з тих підстав, що не були виділені в натурі частки співвласників жилого будинку (ОСОБА_8 та ОСОБА_5) є помилковим, оскільки фактично договір було укладено у належній формі. Жилий будинок з господарськими будівлями, який переходив у власність відповідачки, як набувачу за договором довічного утримання, належав на час укладення договору на праві власності ОСОБА_8, як відчужувачу, у цілому.

Враховуючи часткову недійсність свідоцтва про право на спадщину, встановлену судом у цій справі, на час укладення договору довічного утримання ОСОБА_8 фактично належало лише ? частки житлового будинку, а тому вона мала право розпорядитися лише цією часткою. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України лише власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд (ст.319 ЦК України). З іншої сторони ст.321 ЦК України затверджується принцип непорушності права власності. Згідно із ч.2ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, позивачці належить ? частина спадщини, що відкрилась після смерті батька, з дати його смерті.

За таких обставин, право позивачки на спадщину за законом на ? частину спадкового майна, яким є спірний жилий будинок з господарськими будівлями, може бути захищене на підставі ч.3ст.215, ч.1ст.203 ЦК України шляхом визнання договору довічного утримання від 03.07.2006 року частково недійсним.

Відповідно до правил п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 р.), ч.1ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно із ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовної вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним та ухвалюючи у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, вважає, що позивачкою був пропущений строк позовної давності щодо вимоги про захист свого права шляхом визнання договору довічного утримання, укладеним між ОСОБА_8 і ОСОБА_6, недійсним, оскільки вона могла довідатись про порушення свого права у будь-який час з моменту укладення цього договору, звернувшись за одержанням свідоцтва про право на спадщину.

Проте, оскільки згідно із ч.3ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення, а відповідачкою така заява не зроблена у суді першої інстанції, сплив позовної давності не є підставою для відмови у позові.

Отже, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку та межах, встановлених ст.ст. 303, 304 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених пп.3, 4 ст.309 ЦПК України підстав для скасування в апеляційному порядку рішення у частині визнання договору довічного утримання недійсним та для ухвалення нового рішення про визнання цього договору частково недійсним і для залишення рішення у іншій частині без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при викладенні мотивувальної частини рішення щодо відсутності правового аналізу заперечень відповідачки проти позову є обгрунтованими, однак, таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи, а тому воно, згідно із ч.3ст.309 ЦПК України, не є підставою для скасування або зміни усього рішення в апеляційному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 30 листопада 2014 року скасувати у частині визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 03 липня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та ухвалити нове рішення,яким

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати договір довічного утримання, укладений 03.07.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та посвідчений Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою (№ 1-1293), частково недійсним, а саме щодо відчуження ? частки жилого будинку та господарських будівель, розташованих по АДРЕСА_1

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: