У х в а л а

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Попович О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат Парасковія Ілларіонівна, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21 червня 2001 року ОСОБА_3 отримала у власність будинок АДРЕСА_1 у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області у порядку спадкування від ОСОБА_6

29 травня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, після чого вони разом проживали у зазначеному будинку та вели спільне господарство.

13 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, згідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 спірний будинок.

Вказуючи, що внаслідок укладення спірного договору малолітня дитина - ОСОБА_2 була позбавлена права користування єдиним житлом, позивач просив визнати недійсним зазначений договір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року, рішення суду першої інстанції було скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області, укладений 13 січня 2007 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат П.І. та зареєстрований у реєстрі за № 20.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 не мала права власності та права користування спірним житловим будинком.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким позовні вимоги було задоволено, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірного будинку право користування зазначеним будинком мала малолітня ОСОБА_2

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 21 червня 2001 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6

29 травня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, після чого вони разом проживали у зазначеному будинку та вели спільне господарство.

13 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, згідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 спірний будинок.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 не була власником або співвласником будинку та фактично спірним будинком не користувалася, оскільки проживала за іншою адресою.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірного будинку ОСОБА_2 мала право користування спірним будинком.

Безпідставно скасувавши законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

А.В. Маляренко

С.П. Штелик