Справа № 343/912/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1885/2015
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Малєєва А.Ю., Меленко О.Є. секретаря Яковин М.Я.,

з участю: відповідача ОСОБА_2

представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх з даного житла за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 на рішення Долинського районного суду від 10 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

в травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 де крім неї зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Після набуття нею 31.12.2014 року права власності на цей будинок відповідачі, які не є членами її сім'ї, незважаючи на неодноразові звернення, з будинку не виселяються, чим перешкоджають їй у користуванні житлом. Тому просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком та виселити їх з даного житла.

Рішенням Долинського районного суду від 10 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх з даного житла відмовлено в зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_7 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що право власності є непорушним. Суд не врахував роз'яснень постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» про те, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. ОСОБА_4, набувши у власність на підставі договору дарування житловий будинок, вправі вимагати звільнення житла від особи, яка була попереднім власником та члена сім'ї такого власника. Наявність рішення суду про вселення ОСОБА_2 у спірний житловий будинок не може бути підставою для відмови у захисті права позивачки, оскільки вона набула право власності на будинок після набрання законної сили такого судового рішення і не є боржником у виконавчому провадженні по його виконанню, оскільки ухвалою Долинського районного суду від 17.03.2015 року відмовлено в задоволенні подання державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження боржника ОСОБА_5 на ОСОБА_8 як право наступника власника. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала, відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив. ОСОБА_5, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явився, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що жодним з чинних нормативно-правових актів не передбачено, що у випадку набуття права власності на житло іншою особою, попередній власник та члени його сім'ї визнаються такими, що втратили право на користування даним житлом та підлягають виселенню. При цьому суд керувався нормами ст. 150 ЖК України, ст. 405 ч. 2 ЦК України. Крім того, рішенням Долинського районного суду від 01.03.2005 року зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити його в цей будинок. Будь-яких інших підстав в обґрунтування заявлених позовних вимог, на думку суду першої інстанції, позивачка та її представник не навели і доказів на їх підтвердження не надали.

Проте з такими висновком суду погодитись не можна, оскільки він зроблений без визначення характеру спірних правовідносин та з порушенням норм матеріального права і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування житлового будинку від 31.12.2014 року.

У спірному будинку, крім ОСОБА_4, зареєстровані до зміни власника її брат ОСОБА_2 та батько ОСОБА_5

Як вбачається з акту державного виконавця відділу ДВС Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 02.04.2015 року, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-147/2005, встановлено, що ОСОБА_4 заперечує щодо вселення ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Позивачка заперечує належність відповідачів до членів її сім'ї. ОСОБА_2 також не вважає себе таким.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд зазначив, що відповідач ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 не проживає і рішення суду про його вселення не виконано.

Разом із тим, судом не враховано, що право ОСОБА_2 користуватись цим житлом може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім'ї якого він є; із припиненням права власності ОСОБА_5 втрачається й право користування житлом у ОСОБА_2

З огляду на викладене відповідачі втратили право на користування жилим приміщенням у спірному будинку в силу положень ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР і підлягають виселенню з будинку.

Однак, сторони не заперечили, що на час розгляду справи ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 Долинського району не проживає, тому підстави для його виселення відсутні.

У зв'язку з цим в частині виселення ОСОБА_2 позов до задоволення не підлягає.

Щодо наявності рішення Долинського районного суду від 01.03.2005 року про його вселення, колегія суддів зауважує, що це рішення суду не може бути підставою для відмови у захисті права позивачки, оскільки вона набула право власності на будинок після ухвалення вказаного судового рішення і не є боржником у виконавчому провадженні по його виконанню.

Вирішуючи спір про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення ОСОБА_5, суд першої інстанції не врахував, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до ст. 309 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 10 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх з даного житла задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 Долинського району Івано-Франківської області.

Виселити ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 Долинського району Івано-Франківської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Малєєв А.Ю.

Меленко О.Є.