АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/1862/15 Головуючий 1 інст. - Дем'яненко І.В.
Справа № 630/246/14ц Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: стягнення шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 20 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

05 серпня 2010 року о 09 год. 30 хв. на перехресті вулиці Полтавський шлях та вулиці Кандаурова в місті Харкова сталося зіткнення автомобіля НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_4, під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням власника автомобіля ОСОБА_3 Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ( далі -ДТП) автомобілі отримали технічні пошкодження.

У квітні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, спричиненої їй в результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди.

В обгрунтування своїх вимог зазначала, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2010 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2011 року ця постанова районного суду залишена без зміни з вказівкою, що питання про вину ОСОБА_6 в вищевказаній ДТП можливо вирішити при наявності необхідних доказів в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_4 вказувала, що згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 9686 від 22 грудня 2010 року їй як власнику автомобіля НОМЕР_1 спричинена матеріальна шкода у poзмipi 47432, 26 грн. Крім того вона понесла витрати на проведения автотоварознавчої експертизи в сумі 567,60 грн. та судові витрати у poзмipi 598 грн. у вигляді сплати судового збору в сумі 478 грн. та витрат на інформаційно-технічне обслуговування в сумі 120 грн.

Також зазначала, що в результаті ДТП, винними в скоєнні якої вважала обох відповідачів, їй спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях та переживаннях, які відчувала у зв'язку з отриманою в ДТП травмою, а також у зв'язку з пошкодженням належного їй автомобіля, так як він використовувався в роботі. Спричинену моральну шкоду визначила у poзмipi 10 000 грн.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 спричинені їй матеріальні збитки в розмірі 48597, 86 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 15 жовтня 2013 року позов ОСОБА_4 був задоволений частково.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 07 квітня 2014 року вказане заочне рішення скасовано і справа була призначена до розгляду в судовому засіданні.

При новому розгляді справи ОСОБА_4 свої позовні вимоги підтримала в тому ж обсязі та за заявленими підставами.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнав, зазначені позивачем обставини справи не оспорював.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, посилаючись на відсутність своєї вини в вищезазначеній ДТП, оскільки протокол про адміністративне правопорушення щодо нього не складався. Також вказував, що його цивільна-правова відповідальність на час ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», якій він повідомив про страховий випадок.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», яка була залучена до участі у справи у якості третьої особи, надав письмові заперечення на позов, посилаючись на пропуск ОСОБА_4 строку позовної давності і просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу цього строку.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 20 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: на її користь в солідарному порядку стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у відшкодування матеріальної шкоди 47 999,86 гривень та у відшкодування спричиненої моральної шкоди - 3000 гривень. В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Також на користь ОСОБА_4 у солідарному порядку стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 понесені позивачем судові витрати в сумі 598 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено тільки ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення ним норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди покласти лише на винного у скоєнні ДТП ОСОБА_5

Зазначає, що судом першої інстанції на порушення вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не враховано, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2010 року ( яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2011 року) винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП, при скоєнні ДТП визнаний тільки ОСОБА_5

Встановлюючи і його (ОСОБА_3.) вину в скоєнні ДТП, суд першої інстанції на порушення вимог ст. 1188 ЦК України безпідставно визначив її солідарною з ОСОБА_5, та не врахував, що на час скоєння ДТП його цивільна-правова відповідальність була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», якій він повідомив про страховий випадок.

В поясненнях на апеляційну скаргу ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», посилаючись на наявність укладеного між ним та ОСОБА_3 договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № ВС/ 883461 від 12.01.2010 року, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль НОМЕР_3, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у відношенні страхової компанії, оскільки ОСОБА_4 своєчасно не звернулася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду в повному обсязі не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, виходив з того, що винними в скоєнні вищевказаної ДТП є відповідачі ОСОБА_5, який визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2010 року, а також ОСОБА_3, який також порушив п. 8.10 Правил дорожнього руху України, що підтверджується висновками судової комісійної авто технічної експертизи, проведеної під час розгляду цієї цивільної справи. При цьому суд вважав, що відповідачі заподіяли позивачу ОСОБА_4 неподільну шкоду взаємопов'язаними сукупними діями з єдністю наміру, тому повинні нести солідарну відповідальність перед потерпілою особою, яка довела свої вимоги щодо спричинення їй матеріальних збитків та наявність спричиненої їй моральної шкоди, визначивши її розмір в сумі 3000 гривень достатньою сатисфакцією.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи 05 серпня 2010 року о 09 год. 30 хв. на перехресті вулиці Полтавський шлях та вулиці Кандаурова в місті Харкова сталося зіткнення автомобіля НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_4, під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням власника автомобіля ОСОБА_3.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до наданого до суду першої інстанції договору обов'язкового страхування власників наземного транспорту № ВС/ 883461 від 12.01.2010 року. Після вищевказаної ДТП ОСОБА_3 повідомив ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про настання страхового випадку, отримавши відповідь про відсутність підстав для відшкодування шкоди потерпілому відповідно до вимог п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 54-58 т.2).

Потерпіла від ДТП особа - ОСОБА_4 до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування не зверталася.

Зазначені обставини підтвердив представник ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в поясненнях на позов ОСОБА_4 при розгляді справи в суді першої інстанції та в поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 і не спростовані іншими учасниками процесу.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2010 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2011 року вказана постанова районного суду залишена без зміни з вказівкою, що при проведенні в суді апеляційної інстанції судової авто технічної експертизи встановлено, що дії водія ОСОБА_5 не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, і з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням подій в ДТП, а

питання про вину ОСОБА_6 в вищевказаній ДТП можливо вирішити при наявності необхідних доказів в порядку цивільного судочинства.

Вказані постанови суду не скасовані та не змінені в установленому законом порядку.

У зв'язку з зазначеним судом першої інстанції обґрунтовано на підставі ч.3 ст. 61 ЦПК України зроблений висновок про преюдиційне значення вказаних постанов суду при розгляді адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_5 при вищевказаній ДТП, та зазначено, що суд при розгляді цивільної справи має право з'ясовувати наявність чи відсутність вини іншого учасника ДТП - ОСОБА_3 щодо якого відсутнє судове рішення за адміністративним провадженням.

При розгляді спору за цією цивільною справою судом першої інстанції був досліджений висновок судової комісійної автотехнічної експертизи № 1329 від 03 квітня 2014 року, згідно якого дії водія ОСОБА_3 не відповідають вимогам п. 8.10 Правил дорожнього руху України, і з технічної точки зору між такими діями ОСОБА_3 та ДТП є причинний зв'язок.

Вказаний висновок експерта був оцінений судом відповідно до вимог ч.6 ст.147, ст. 212 ЦПК України у сукупності з іншими доказами, не спростований відповідачем ОСОБА_3, і на підставі вказаного судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про встановлення також вини й водія ОСОБА_3 у вищевказаній ДТП.

Однак судом першої інстанції до виниклих право відносин неправильно застосовані вимоги ст. 1188 ЦК України в частині визначення солідарної відповідальності обох відповідачів перед потерпілою ОСОБА_4 щодо обов'язку відшкодування їй спричиненої як майнової так і моральної шкоди.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 діяли з єдиним наміром або своїми спільними, взаємопов'язаними, сукупними діями заподіяли неподільну шкоду ОСОБА_4

Як вбачається з проведених під час розгляду адміністративної справи щодо ОСОБА_5 та цієї цивільної справи судових автотехнічних експертиз дії водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які керували різними транспортними засобами і при настанні ДТП оцінювали дорожню обстановку кожний окремо, порушили різні пункти Правил дорожнього руху України, що призвело до настання ДТП з пошкодженням належного ОСОБА_4 автомобілю.

Тому враховуючи висновки вищевказаних судових експертиз, слід виходити з того, що відповідачі повинні відшкодувати заподіяну шкоду в порядку часткової відповідальності відповідно до ступеню тяжкості порушених ними Правил та настанні після цих порушень наслідків.

У зв'язку з зазначеним колегія суддів вважає, що заподіяна відповідачами шкода повинна відшкодовуватися кожним з них в частковому відношенні, а саме: ОСОБА_5 - в розмірі 70 %, а ОСОБА_3 - в розмірі 30%.

Враховуючи, що цивільна - правова відповідальність ОСОБА_3 на час настання ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», відповідач ОСОБА_3 відповідно до умов договору обов'язкового страхування власників наземного транспорту № ВС/ 883461 від 12.01.2010 року та вимог ст.ст. 6, 35.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не несе відповідальності перед ОСОБА_4 за спричинення їй майнової шкоди.

Однак ОСОБА_4 не заявляла позов до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування їй майнової шкоди як потерпілій від ДТП, а суд відповідно до вимог ст.10 ЦПК України не вправі порушувати принцип диспозитивності цивільного судочинства.

У зв'язку з невідповідністю обраного позивачем ОСОБА_4 способу захисту її порушеного права шляхом звернення з позовом про стягнення майнової шкоди до неналежного відповідача ОСОБА_3, способам, визначеним ст. 16 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в частині стягнення майнової шкоди, яка складає 30% від суми 47432,26 грн., визначеної відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 9686 від 22 грудня 2010 року, і висновки якої відповідачами не оспорювалися.

З відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 33202,58 грн., тобто 70% від суми 47432,26 грн., визначеної відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 9686 від 22 грудня 2010 року ( 47 432,26 х 70% : 100% = 33202,58) та витрати, пов'язані з оплатою експертизи в сумі 397,32 грн. ( 567,60 х 70% 6 100%= 397,32. Таким чином всього з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 підлягає сплаті у відшкодування майнової шкоди 33 599,90 грн. (33202,58+397,32 = 33 599,90).

Відшкодування моральної шкоди та підстави відповідальності особи за завдану моральну шкоду передбаченістаттями 23 та 1167 ЦК України.

Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 та 3 ч.2 ст. 23 ЦК України, ОСОБА_4 посилалася на те, що при вчиненні відповідачами вищевказаної ДТП їй була завдана моральна шкода, що полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, які вона зазнала у зв'язку з пошкодженням належного їй автомобілю.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_4 про стягнення на її користь моральної шкоди і визнаючи її розмір в сумі 3000 грн., обґрунтовано врахував обставини справи, ступінь моральних страждань позивача та їх тривалість. Вказані висновки суду не оспорювалися ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_4, однак скасовує рішення суду в цій частині, оскільки судом першої інстанції зазначена сума моральної шкоди стягнута з обох відповідачів у солідарному порядку.

Оскільки вина відповідачів в спричиненні ДТП визначена в дольовому порядку - відповідно 70% та 30%, моральна шкода також підлягає стягненню з відповідачів у дольовому порядку: з ОСОБА_5 - в сумі 2100 гривень, а ОСОБА_3 - в сумі 900 гривень.

При цьому колегія суддів враховує ту обставину, що договірні відносини, які існували між ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до умов договору обов'язкового страхування власників наземного транспорту № ВС/ 883461 від 12.01.2010 року не передбачали обов'язку страхової компанії відшкодування моральної шкоди за заявленими ОСОБА_4 підставами.

Також підлягає скасуванню оскаржуване рішення й в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача понесених нею судових витрат в частині сплати судового збору в сумі 478 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120 грн. Зазначені судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України слід розподілити між відповідачами в дольовому порядку та стягнути з ОСОБА_5 -418,60 грн., а з ОСОБА_3-179,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 20 січня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди - 33 599 ( тридцять три тисячі п'ятсот дев'яносто дев'ять) гривень 90 копійок, у відшкодування моральної шкоди - 2100 ( дві тисячі сто) гривень та судові витрати в сумі 418 ( чотириста вісімнадцять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди - 900 ( дев'ятсот) гривень та судові витрати в сумі 179 (сто сімдесят дев'ять)гривень 40 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: