1Справа № 335/8343/15-ц 2/335/2034/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді: Соболєвої І.П.,

при секретарі: Школяр К.П.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за розпискою, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 лютого 2014 року відповідачем була складена розписка про те, що він зобовязується виплатити позивачу кошти у розмірі 5717 доларів США до 1 березня 2015 року. За цією розпискою 30 липня 2014 року, 15 листопада 2014 року, 7 травня 2015 року вона отримала від відповідача борг на загальну суму 1813,7 доларів США. Остаточна сума до повного погашення боргу складає 3903 долари США. На час звернення позивача до суду відповідач відмовився виконувати належним чином свої грошові зобовязання передбачені розпискою.

Позивач ОСОБА_1 також у позові зазначила, що відповідач ОСОБА_3 є її рідним братом. 10 квітня 2013 року померла їхня мати ОСОБА_4. Після її смерті позивач та відповідач вступили в права спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, кожен з них вступив в право наслідування на ? частину вказаної квартири. Після вступу у спадщину, відповідач продав власну квартиру в місті Першотравенську Дніпропетровської області та переїхав жити в спадкову квартиру. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися про те, що відповідач буде проживати у спірній квартирі, а позивачці сплатить вартість її половини. 31 жовтня 2013 року позивачкою був замовлений та розроблений звіт про незалежну оцінку спадкової квартири. Згідно висновку звіту була розрахована сума, яка належить виплаті позивачці, як співвласнику зазначеної квартири, в звязку з чим була складена зазначена вище розписка. Отже позивач вважає, що відповідач на момент предявлення позову остаточно не виконав перед нею свої грошові зобовязання та не повернув їй грошову суму у розмірі 3903 доларів США, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості у розмірі в еквіваленті на гривні, що становить 85 983 гривні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала, судові пояснила, що дійсно, між сторонами не укладався договір позики у письмовій формі, проте на підтвердження грошового зобов'язання відповідача ним була написана розписка. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, відповідачем вказана розписка не оспорювалася у судовому порядку, не визнавалася недійсною, а навпаки, цілий рік відповідач сплачував суми боргу за розпискою, тобто своїми діями підтверджував свої зобов'язання, що свідчить про те, що між сторонами існують правовідносини, які виникли за договором позики. Також зазначила, що розписка була написана не на грошову суму, а на суму, яку відповідач повинен повернути за половину квартири позивача. В даному випадку відповідач отримав у користування всю квартиру, хоча має право лише на половину, а за іншу половину, за домовленістю між сторонами, повинен сплатити грошову компенсацію. Тому вважає, що твердження відповідача про те, що грошей не позичав є невірними, оскільки предметом спору є борг (грошові кошти), які відповідач сплачує за половину квартири, якою він фактично користується, а не ті, які він позичав. Позов просила задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що договору позики з позивачем не укладав, грошей не позичав, вказав, що з позивачем, яка є його рідною сестрою була домовленість про те, що він буде єдиним власником спірної спадкової квартири, в звязку з чим він сплатить позивачці вартість ? частини квартири, яка належить їй на праві власності. З цього приводу позивачкою був замовлений та розроблений звіт про незалежну оцінку спадкової квартири, вартість якої на період 31 жовтня 2013 року складала 87127 гривень (з пояснень відповідача), а згідно розписки він сплатив позивачці 75000 гривень, тому вважає, що зобовязань перед позивачкою у нього немає. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2014 року ОСОБА_3 склав розписку, за текстом якої він зобовязався виплатити ОСОБА_1 5717 доларів США до 1 березня 2015 року.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підставі частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду Україниє обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Дослідженням правовідносин, що склались між сторонами справи, встановлено, що у даному випадку не мало місце укладення договору позики між сторонами, що підтверджується наступними матеріалами справи.

Як пояснив у судовому засіданні відповідач, вони з позивачем домовились, що він купує в неї квартиру АДРЕСА_2, яка залишилася сторонам по справі у спадок після смерті матері, тобто сплатить позивачці ? частину вартості спірної квартири. На підтвердження вказаних зобовязань відповідачем і була видана розписка. Вважає, що він повністю розрахувався з позивачем за купівлю квартири, тому підстави для стягнення з нього 85 983 гривень відсутні.

Акцентування відповідача на тому, що розписка була складена в підтвердження зобовязань між сторонами по купівлі-продажу квартири знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи.

Так, дійсно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 є рідними братом та сестрою.

10 квітня 2013 року померла їхня мати ОСОБА_4. Після її смерті позивач та відповідач вступили в права спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, кожен з них вступив в право наслідування на ? частину вказаної квартири.

Після вступу у спадщину, відповідач продав власну квартиру в місті Першотравенську Дніпропетровської області та переїхав жити в спадкову квартиру. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися про те, що відповідач буде проживати у спірній квартирі, а позивачці сплатить вартість її половини.

Крім того, встановлено, що від продажу власної квартири відповідач отримав від покупців 48000 гривень, які і передав позивачці в рахунок сплати за ? частину спірної квартири, що сторони не оспорюють.

31 жовтня 2013 року позивачкою був замовлений та розроблений звіт про незалежну оцінку спадкової квартири, вартість якої на той час складала 174254 гривень.

Згідно висновку звіту ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була розрахована сума, яка належить виплаті позивачці, як співвласнику зазначеної квартири, а саме 174254: 2 = 87127 гривень.

В звязку з чим і була складена зазначена вище розписка про виплату залишку вартості квартири на суму 5717 доларів США.

З наведеного, суд доходить висновку, що фактично між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення та виконання договору купівлі-продажу квартири, а не договору позики.

На підтвердження зазначеного висновку суду свідчить й те, що у тексті розписки немає вказівки, що відповідач брав у позивача позику. В розписці лише зазначено, що відповідач зобовязався виплатити позивачеві 5717 доларів США до 1 березня 2014 року. Тобто, всупереч вимогам статті 1047 ЦК України, вказана розписка не підтверджує факт отримання відповідачем від позивача коштів. Також позивачем не зазначено будь-яких інших доказів укладення договору позики.

Крім того, сторони по справі не надали судові докази про вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири, правочин по купівлі-продажу квартири не відбувся в установленому законом порядку, у позивача відсутні підстави вимагати виконання зобовязань відповідача наперед.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову про стягнення боргу за розпискою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, Постанови Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, та керуючись ст. ст. 10, 11, 57- 61, 64, 88, 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 28 жовтня 2015 року.

Повний текст рішення складений протягом пяти днів.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня проголошення судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.П. Соболєва