НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/6043/14
№ 2/183/553/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

Подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_5 в якому позивач, з урахуванням уточнень просила визнати договір позики від 29 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 480 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі трудового договору від 29 березня 2011 року позивач знаходилась в трудових відносинах з ОСОБА_7, приватним підприємцем, в якості продавця непродовольчих товарів. На початку квітня 2014 року, бухгалтер ОСОБА_7 - ОСОБА_8 повідомила позивача про нестачу на підприємстві станом на квітень 2014 року товарно-матеріальних цінностей на суму 280 000 гривень, які вона повинна повернути. 29 квітня 2014 року ОСОБА_9 разом з чоловіком та двома невідомими особами відвели позивача до нотаріуса, де позивач, перебуваючи під психологічним тиском зі сторони відповідача, внаслідок погроз, висловлених останньою, не усвідомлюючи про наслідки своїх дій підписала договір позики з відповідачем на суму 280 000 гривень, після чого відповідач стала вимагати повернення грошових коштів. 15 травня 2014 року позивач звернулась до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з приводу неправомірних дій відповідача та отримала висновок від 21 травня 2014 року, у відповідності до якого їй повідомлено про відсутність підстав для порушення кримінального провадження. Посилаючись на норми ст.231 ЦК України, вказуючи на те, що реальної передачі мені грошових коштів у сумі 280 000 тис. гривень не було, відсутні будь - які свідки, які б незалежно підтвердили факт позики, правочин вчинено проти волі позивача внаслідок застосування фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_3 просить визнати договір недійсним.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Вказали на те, що докази на підтвердження наявності у відповідача станом на момент укладання договору грошових коштів, які вона нібито передала в позику позивачу відсутні. Гроші реально не передавались. Відповідач тиснула на позивача для підписання договору. 29 квітня 2014 року відповідач, її чоловік та ОСОБА_7 відвели її до нотаріуса, де вона, перебуваючи під впливом психологічного тиску з боку зазначених осіб підписала у нотаріуса договір. До закладів охорони здоров`я з приводу поганого самопочуття після підписання договору не зверталася. Звернулась до правоохоронних органів лише в травні, коли зрозуміла, що відповідач вимагає від неї повернення грошових коштів.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Вказали, що позивач і відповідач ніколи не знаходилися у трудових відносинах. Знайомі через батька позивача, який перебуває у дружніх відносинах з відповідачем. У середині квітня 2014 року позивач звернулась до відповідача з проханням позичити їй грошові кошти у сумі 280 000,00 грн., у звязку з скрутним фінансовим становищем, причину яких вона пояснила, як наявність проблем із сином, якого мали забрати в армію, його весілля та супроводження вагітності майбутньої дружини сина, заборгованість по комунальним платежам позивача. Оскільки, позивач мала гарні стосунки як з відповідачем, так і з її родиною, позивач погодилася позичити відповідачу необхідну суму для вирішення її сімейних проблем. З урахуванням попередньої домовленості, 29 квітня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_11, а ОСОБА_11 прийняла у власність грошові кошти в розмірі 280 000,00 грн., та зобовязалася повернути ОСОБА_3 всю суму грошових коштів, в строк та на умовах, визначених Договором. Позивач не надає жодних доказів на підтвердження того, що відповідач фізично або психологічно тиснула на неї з метою примусити її укласти договір позики. Які саме незаконні дії відповідача чи третіх осіб призвели до фізичних або душевних страждань позивача не надані. З позовної заяви є незрозумілим коли саме Відповідач тиснула на Позивача до чи після укладення правочину. Договір укладений з додержанням вимог діючого на час укладення правочину законодавства. Грошові кошти передано до підписання договору. Позивач у своїй позовній заяві не зазначає про наявність в неї на момент укладення договору будь-якої тяжкої обставини, яка б стала підґрунтям укладення зазначеного правочину. Нотаріусом під час укладання договору розяснено сторонам вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладався сторонами.

В судовому засіданні допитано в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_7 показала про не обізнаність про договір позики між сторонами. Вказала, що позивач дійсно працювала у неї продавцем. З відповідачем дійсно знайомі, однак в трудових відносинах станом на 29 квітня 2014 року не перебували. Чи працювала ОСОБА_1 29 квітня 2014 року у неї не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_12 показала, що від ОСОБА_3 дізналася про те, що відповідач планує передати у борг ОСОБА_1 грошові кошти. 29 квітня 2014 року була присутня під час зустрічі позивача та відповідача, однак разом з ними до нотаріуса для укладання угоди не ходила.

Свідок ОСОБА_13 показав, що є чоловіком відповідача. Був присутнім під час передачі відповідача позивачу грошових коштів в розмірі 280000 грн., які були спільним сумісним майном подружжя. Підписав у нотаріуса заяву про надання дозволу відповідачу на вчинення угоди. Не був присутнім безпосередньо під час оформлення правочину. Грошові кошти, які передавала у борг відповідач набуті внаслідок спільної праці його та дружини.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

На підставі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 29 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, у відповідності до умов якого відповідачем передано у власність позивача, а позивачем прийнято у власність грошові кошти в розмірі 280000,00 грн., які позивач зобов'язалась повернути відповідачу частинами, а саме: 50000,00 грн. до 29 травня 2014 року, 50000,00 грн. до 29 червня 2014 року, 40000,00 грн. до 29 липня 2014 року, 50000,00 грн. до 29 серпня 2014 року, 50000,00 грн. до 29 вересня 2014 року, 40000,00 грн. до 29 жовтня 2014 року. Сторонами визначено, що позика передана відповідачем позивачу до підписання сторонами Договору готівкою, підтверджено, що Позикодавець передав Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця позику до підписання цього договору у повному обсязі (п.3.1, 3.2 Договору). У відповідності до п.7.2 Договору, сторони свідчать, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору, укладання договору відповідає їх інтересам; внаслідок укладення цього договору не порушуються права та законні інтереси осіб в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов'язані утримувати за законом або договором; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків; що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 480.

У відповідності до висновку ДІМ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 21 травня 2014 року, 15 травня 2014 року до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_1 щодо вимагання коштів. В ході перевірки з`ясовано зі слів заявника, що остання працює на ПП «Сонько» продавцем. 28 квітня 2014 року ОСОБА_3 повідомила заявника про наявність заборгованості, після чого заявник та ОСОБА_3 пішли до приватного нотаріуса, де складено договір позики. З ОСОБА_7 ОСОБА_1 не розмовляла /а.с.37/.

Також, у відповідності до Індивідуальних відомостей про застраховану особу, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_7 по травень 2014 року /а.с.38/.

У відповідності до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений між сторонами вчинено під впливом обману, насильства, погрози насильством, тиску з боку іншої сторони, або без справжнього волевиявлення позивача матеріали справи не містять, суду позивачем не надано. Позивач особисто здійснила підпис в договорі позики. Договір вчинено в письмовій формі, засвідчено нотаріально. До часу вчинення правочину або безпосередньо після його вчинення позивач до правоохоронних органів із заявою на неправомірні дії відповідача, до закладів охорони здоров`я не зверталася. Своїм підписом в договорі вказала на вільність свого волевиявлення. Доказів погроз зі сторони відповідача, спрямованих на примушування позивача до укладання правочину не надала.

При цьому, звернення до правоохоронних органів 15 травня 2014 року, при укладанні правочину 29 квітня 2015 року не можна вважати належним доказом на підтвердження наявності протиправних дій відповідача.

Крім того, не можна вважати як на належну підставу для обґрунтування відсутності волевиявлення на укладання правочину перебування позивача з ОСОБА_7 в трудових відносинах, оскільки доказів перебування відповідача в трудових відносинах з ОСОБА_7, доказів погроз зі сторони ОСОБА_7 позивачу суду не надано. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після укладання договору позики, трудові відносини позивача з ОСОБА_7 не припинились.

При цьому, посилання позивача та його представника на необхідність обов`язкового допиту приватного нотаріуса суд не приймає до уваги з огляду на положення ст.1051 ЦК України.

Посилання представника позивача на те, що відповідач не мала реальної змоги надати позивачу суму грошових коштів, визначених договором через відсутність у останньої грошових коштів, безгрошовість договору суд не приймає до уваги з огляду на підписання позивачем та відповідачем договору за наявності в ньому п.п. 3.1, 3.2 якими сторони визнали факт передачі предмету позики до підписання договору в розмірі, обумовленому сторонами.

Таким чином, наявними в справі матеріалами не доведено обставини, покладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, а отже в задоволенні позову належить відмовити.

На підставі ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 30 жовтня 2015 року.

Суддя Д.О. Парфьонов