АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/410/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/936/К/15 суддя Бардін О.С.
Категорія - 46 (І) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакова В.П.

суддів - Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з 09.09.2005 року по 25.07.2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем. ОСОБА_4 за рахунок коштів сімейного бюджету відкрив на своє ім'я депозитні рахунки у банках, а саме: у Промінвестбанку на суму 31 400,00 грн., у ПАТ КБ "ПриватБанк" на суму 30 030,23 грн. та 2 438,00 доларів США.

Посилаючись на те, що вона не має доступу до даних вкладів, просила суд поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь суму в розмірі 40 454,92 грн. та 1/2 частину понесених судових витрат.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, судом не взято до уваги, що в матеріалах справи є докази щодо спільного проживання сторін, а посилання суду на рішення про розірвання шлюбу є недоречним, оскільки під час його ухвалення суд не досліджував питання щодо проживання чи не проживання сторін, а наявне у позовній заяві застереження про те, що вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, не підтримувалось позивачем у судовому засіданні та було включене до тексту позовної заяви адвокатом.

Крім того, судом не було враховано, що у 2010-2011 роках відповідач у тексті двох депозитних договорів зробив заповідальне розпорядження на користь ОСОБА_2, що свідчить про наявність між сторонами певних стосунків.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2005 року, який розірвано рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 25 липня 2011 (а.с.6-7).

08 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (надалі - ПАТ "Проміневестбанк") укладено Договір банківського вкладу "Ветеран" у національній валюті №305493/023/-Да 318 про внесення 31 400,00 гривень, строком дії договору по 08 жовтня 2011 року зі сплатою 15% річних (а.с. 8-9).

08 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК") укладено Договір банківського вкладу "стандарт" з щомісячною виплатою №SAMDN9557 про внесення 30 030,23 гривень, строком дії договору по 08 жовтня 2011 року зі сплатою 16,5% річних (а.с. 10-11).

10 травня 2013 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК") укладено Договір банківського вкладу "стандарт" з щомісячною виплатою №SAMDN9231 про внесення 2 430,00 доларів США, строком дії договору по 10 ТРАВНЯ 2012 року зі сплатою 8,5% річних (а.с. 12-13).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори банківського вкладу були укладені відповідачем ОСОБА_4 після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2, а тому не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягають поділу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено майно, що є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, та зазначено, що таким майном є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

В пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно ст. ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Оскільки у спорі, пов'язаному із поділом спільного майна подружжя підлягає встановленню обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, позивач належними та допустимими доказами має, перш за все, довести, що майно, про поділ якого ставиться питання, придбано до припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства, а також є об'єктом спільної сумісної власності, і лише після доведення цих обставин ставити питання про поділ такого майна.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони припинили ведення спільного господарства з січня 2010 року, а спірні грошові кошти були розміщені відповідачем ОСОБА_4 до банківських установ з жовтня 2010 року, тобто після припинення ведення спільного господарства, а отже ці кошти не можуть входити до обсягу спільного сумісного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно визначено момент припинення сторонами ведення спільного господарства колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані, оскільки саме таку дату припинення сімейних відносин було зазначено особисто позивачем ОСОБА_2 при зверненні до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу, яку вона просила задовольнити у повному обсязі (а.с. 98, 99) та проти якої не заперечував відповідач ОСОБА_4 (а.с. 100). Крім того, позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність цих даних дійсним обставинам, не надала суду належних та допустимих доказів припинення ведення спільного господарства з ОСОБА_4 вже після укладення спірних договорів банківського вкладу, а відповідач ОСОБА_4 наполягав у судовому засіданні апеляційної інстанції на відсутності між ними шлюбних відносин на час укладення цих договорів.

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що спірні кошти було нажито ними під час шлюбу та відповідач не мав права самостійно ними розпоряджатись колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 станом на 04.11.2004 року мав депозитний рахунок у ПАТ "Діамантбанк" на суму 8 700,00 грн. (а.с. 40), тобто ці кошти є його особистою приватною власністю, оскільки належали йому до укладення шлюбу з ОСОБА_2 (п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України).

17 червня 2009 року Відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Кривому Розі було призначено ОСОБА_4 соціальні виплати у зв'язку з втратою професійної працездатності та визначено одноразову допомогу в розмірі 40 140,00 грн., у зв'язку з чим йому на особовий рахунок у ПАТ "Банк Фінанси та кредит" 21.07.2009 року було перераховано 41 883,61 грн. соціальних витрат (а.с. 35, 39), які є його особистою приватною власністю (ч. 5 ст. 57 СК України).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 14.12.2009 року з ВАТ "АМКР" на користь ОСОБА_4 було стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди 18 000,00 грн., які було перераховано на особовий рахунок у ПАТ "Банк Фінанси та кредит" 14.04.2010 року (а.с. 36, 38), і ці кошти теж є його особистою приватною власністю (ч. 4 ст. 57 СК України).

Отже, зазначеним повністю підтверджуються доводи відповідача ОСОБА_4 щодо розміщення ним у банківських установах (за договорами банківського вкладу "Ветеран" у національній валюті №305493/023/-Да 318 від 08 жовтня 2010 року; "Стандарт" з щомісячною виплатою №SAMDN9557 від 08 жовтня 2010 року; "Стандарт" з щомісячною виплатою №SAMDN9231 від 10 травня 2013 року) особистих коштів, які не входять до складу спільного сумісного майна подружжя.

При цьому, позивачем ОСОБА_2, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не надано жодних доказів на спростування вищевикладеного.

Посилання ОСОБА_2 на наявність у двох договорах банківського вкладу спадкових розпоряджень ОСОБА_4 на її користь не можуть свідчити про ведення сторонами спільного господарства на момент укладення таких договорів та належність цих коштів до спільного сумісного майна подружжя, оскільки згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних або родинних відносин, тобто спадкове розпорядження жодним чином не може підтверджувати наявність між заповідачем та спадкоємцем будь-яких сімейних відносин, у тому числі й ведення спільного господарства.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: