Справа № 366/315/15 Головуючий у І інстанції Тетервак Н.А.
Провадження № 22-ц/780/5150/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 1 26.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Мережко М.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кухарівської сільської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

07 лютого 2001 року її батько, ОСОБА_3, на підставі посвідченого приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 94 договору дарування подарував їй належний йому житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 При укладенні даного договору питання передачі земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не вирішувалось. Згідно до державного акту на право приватної власності на землю від 14 квітня 2000 року, серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконкому Кухарської сільської ради від 14 грудня 1999 року № 45, ОСОБА_3 належить земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства - 0,0349 га, будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,2500 га.

Посилаючись на ст. 30 Земельного кодексу України в редакції на час укладення договору, позивач вказувала, що на підставі договору дарування від 07 лютого 2001 року до неї перейшло також і право власності на належну ОСОБА_3 земельну ділянку. Крім того зазначала, що на даний час вона обмежена у здійсненні права власності на земельну ділянку, так як вона звернулася до Управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області із заявою щодо оформлення права власності на вказану земельну ділянку, але їй було відмовлено. Іншого способу отримання у власність земельної ділянки під належною їй нерухомістю окрім як звернутися до суду позивач на даний час не має.

Зважаючи на наведене, просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 14 квітня 2000 року, серії НОМЕР_1, та визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 07 липня 2015року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд не вірно застосував положення ст. 30 ЗК України, яка діяла до 01 січня 2002 року, згідно якої до неї разом з правом власності на будинок перейшло і право власності на спірну земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Крім того вказує, що судом залишено поза увагою доводи її позовної заяви. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не відповідає наведеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що хоча у відповідності до положень законодавства, чинного на час укладення між сторонами договору дарування житлового будинку, до позивача мало б перейти право власності на земельну ділянку під будинком у розмірах, встановлених ст. 67 Земельного кодексу України, до відповідної сільської ради позивач за вирішенням даного питання не зверталася, відтак її право не було порушене і не підлягає судовому захисту, з чого випливає, що вона може оформити право на належну їй землю в позасудовому порядку. З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

У відповідності до положень ст. 30 Земельного кодексу України, чинного на час укладення сторонами договору дарування житлового будинку, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою під будинком без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Ст. 67 Земельного кодексу України встановлювала розмір земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що у відповідача до відчуження зазначеного житлового будинку перебувала у власності земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, після укладення договору дарування будинку право власності на вказану ділянку перейшло до позивача.

Ст. 3 ЦПК України встановлено, що особа в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На даний час у зв'язку із зміною законодавства у позивача відсутня можливість отримання належної їй землі за процедурою, що діяла на час укладення договору дарування будинку. За таких умов можливість реалізації її прав в позасудовому порядку у неї відсутня. Зважаючи на викладене колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність порушення прав позивача, відтак й підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування належного їй житлового будинку не ґрунтуються на положеннях закону та не відповідають матеріалам справи. Таким чином рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

В той же час колегія суддів констатує відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності щодо частини земельної ділянки площею 0,0349 га для ведення особистого підсобного господарства, оскільки дана земля не пов'язана з правом власності на отриманий позивачем в дар житловий будинок та призначена для інших цілей.

Також колегія суддів вважає, що вирішення судом першої інстанції спору в частині вимог про визнання недійсним виданого на ім'я відповідача 14.04.2000 року державного акту було здійснено у повній відповідності до вимог закону, підстави для скасування чи зміни рішення суду в цій частині відсутні. Суд відповідним чином дослідив обставини справи з цього приводу та дав їм належну правову оцінку, прийшовши до висновку про відсутність порушень прав позивача, що виникли у 2001 році, з боку виданого ще у 2000 році державного акту. З такою позицією погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,2500га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,2500га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. В решті рішення Іванківського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді