Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/1299/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/778/3439/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району як орган опіки та піклування, орган опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, прокурор Запорізького району Запорізької області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що між ним та відповідачкою на підставі рішення суду 21.12.2012 року був розірваний шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з ним. Відповідачка з серпня 2012 року не приймає ніякої участі у вихованні та матеріальному утриманні синів, ухиляється від виконання своїх материнських обов»язків, не спілкується з дітьми, тому позивач не бачить необхідності у збереженні за ОСОБА_4 її батьківських прав.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Органи опіки та піклування і прокурор, які приймають участь у цій справі, будучи повідомлені про судове засідання апеляційного суду, на апеляційний розгляд не з»явились.

ОСОБА_2, будучи повідомленим про час, день та місце розгляду справи, зокрема, також у відповідності до вимог ч. 5 ст. 76 ЦПК України через свого представника ОСОБА_3, у судове засідання 12 травня 2015р. не з»явився, про причини неявки апеляційний суд не попередив, клопотань про відкладення справи від нього до апеляційного суду не надходило.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 спрямувала до апеляційного суду клопотання про відкладення справи, в якому в якості причин зазначала, що вона приймає участь у цей же час в іншій справі, яка розглядається в Ленінському районному суді м. Запоріжжя, але підтверджуючих документів про ці обставини не надала, а також не зазначи-

ла, чому надає перевагу справі, що розглядається у суді першої інстанції.

ОСОБА_2 також уклав договір з адвокатом Тютюником М.В. про надання йому правової допомоги у цій справі, згідно з пунктом 1.2 якого адвокат зобов»язався здійснювати представництво інтересів позивача на всіх стадіях судового процесу при розгляді справи по суті, та цей договір відповідно до п. 5.1 діє до закінчення розгляду справи у всіх судових інстанціях ( Т. 1 а.с. 27). Проте адвокат також не з»явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладеня справи не надав.

Врахувавши, що сам ОСОБА_2 не надав клопотання про відкладення справи, у судове засідання не з»явився, не зазначивши про причини неявки, а також, що крім представника ОСОБА_3, яка не підтвердила поважність причин своєї неявки, апелянт ОСОБА_2 має угоду з адвокатом Тютюником М.В. про надання правової допомоги, який також не з»явився у судове засідання апеляційного суду та клопотань про відкладення справи не надав, колегія розглянула справу у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутності сторони позивача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача ОСОБА_4 та її адвоката Железняка О.В., вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 164 СК України, Конвенції про права дитини, позбавлення батьківських прав - це спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 вищеназваної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише як виключна міра.

У залежності від конкретної ситуації в сім'ї позбавленню батьківських прав можуть передувати превентивні заходи впливу на батьків (бесіди, попередження з боку органів опіки і піклування, органів внутрішніх справ, надання сім'ї необхідної допомоги, накладення адміністративної відповідальності).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва Серія НОМЕР_1 про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, їх батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ( Т. 1 а.с. 9, 10).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21.12.2012 року, розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 29.07.2011 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС РС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 226 ( Т. 1 а.с. 7).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 31.08.2012 року, постановленій у справі щодо спору між батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, визнано мирову угоду між ними, згідно з якою місце проживання малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_5 визначено разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 ( Т. 1 а.с. 8).

В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснювала, що погодилась на те, щоб місце мешкання дітей було визначено з батьком виключно в інтересах дітей та тільки з огляду на те, що він має кращий матеріальний стан та міг ліпше забезпечити дітей, та тільки за умови, що ОСОБА_2 гарантував їй, що не буде чинити перешкод у спілкування з дітьми.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 листопада 2013р. з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох дітей у твердій грошовій сумі розміром по 486 грн. на кожного сина, починаючи з 12.11.2013 року до досягнення дітьми повноліття (Т. 1 а.с.38).

Станом на 12.03.2015 року у ОСОБА_4 мається заборгованість по аліментам, розмір якої є спірним, оскільки маються квитанції, не враховані державним виконавцем. Але ОСОБА_4 намагається сплачувати аліменти ( Т. 2 а.с. 17-18).

Після визначення місця мешкання дітей з батьком останній став перешкоджати матері у спілкуванні з дітьми, у зв»язку з чим ОСОБА_4 звернулась із заявою до органу опіки та піклування з питання визначення її участі у вихованні дітей та встановлення способу спілкування з ними.

Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району № 480 від 25.12.2013р. на підставі заяви ОСОБА_4 було розглянуто і вирішено питання щодо визначення порядку побачень матері ОСОБА_4 з малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_6 наступним чином: побачення встановлюються щовівторка з 10.00 до 13.00 год. та щосуботи з 10.00 до 13.00 год. та можуть відбуватись на нейтральній території - в місцях громадського відпочинку, в дитячих культурно-розважальних закладах або в інших місцях за попередньою домовленістю між батьками.

Батьки ОСОБА_2 і ОСОБА_4 були ознайомлені з вимогами ч. 2 і ч. 3 статті 157 СК України про те, що той з батьків, хто проживає окремо від дітей, зобов»язаний брати участь у їх вихованні і має право на особисте спілкування з ними, а той з батьків, з ким проживають діти, не має права перешкоджати другому з батьків спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, а також з вимогами ч. 2 статті 158 СК України про те, що рішення органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо, є обов»язковим до виконання.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_4 вказувала, що любить своїх дітей та бажає спілкуватись з ними та приймати участь у їх вихованні, але не має такої можливості через перешкоди з боку позивача.

Суд повно, ретельно та всебічно дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, правильно встановив, що між батьками не досягнуто згоди щодо участі матері у спілкування з дітьми та їх вихованні, а також маються конфліктні відносини навіть після вирішення цього питання органом опіки та піклування.

Так, з вищезазначеного розпорядження № 480 від 25.12.2013р. вбачається, що ОСОБА_2 взагалі заперечував проти заяви ОСОБА_4 про надання їй можливості спілкуватись з дітьми ( Т. 1 а.с. 41).

Позивач, посилаючись на те, що матір не дотримується графіку спілкування з дітьми, встановленого органом опіки та піклування, надав чисельні акти про те, що ОСОБА_4 не з»являлась у визначені дні на побачення з дітьми, складені та підписані сусідами позивача та нянею дітей ( Т. 1 а.с. 44-87, 129-160, 188-212, Т. 2 а.с. 1-16).

Але, заперечуючи ці обставини, ОСОБА_4 вказувала, що на неодноразові спроби отримати дітей у визначені дні вона стикалась з відмовами з боку батька, а, найчастіше, не мала відповідей на телефонні дзвінки.

Вказані відповідачем обставини підтверджуються матеріалами справи, згідно з якими між сторонами відбулась конфліктна ситуація 06.05.2014р. за місцем мешкання дітей, коли відповідач прийшла на побачення з ними, внаслідок чого ОСОБА_4 звернулась до Жовтневого райвідділу та органу опіки та піклування, а ОСОБА_2 до експерта з приводу легких тілесних ушкоджень ( Т. 1 а.с. 91-92, 93, 187).

Отже, з боку позивача маються перешкоди щодо участі відповідача у їх вихованні та спілкуванні з ними, а тому надані позивачем акти про недотримання графіку побачень відповідачем є сумнівними та не підтверджують повне самоусунення відповідача від виховання дітей. Крім того, у вказаних актах не приймав участі представник органу опіки та піклування або посадова особа житлового органу за місцем мешкання дітей, тому ці акти не є допустимими докази та не можуть підтверджувати ті обставини, на яких наголошує позивач.

За характеристикою з місця мешкання від 18.01.2013 року відповідач ОСОБА_4 характеризується позитивно ( Т. 1 а.с. 99), на обліку в КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» не перебуває ( Т. 1 а.с. 100).

Таким чином в ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, любить своїх дітей, намагається спілкуватися з ними, однак між батьками (позивачем та відповідачем) існують дуже неприязні стосунки, які і впливають на неможливість відповідача приймати участь у їх вихованні, оскільки діти проживють з батьком, який своїми діями намагається обмежувати спілкування дітей з матір»ю.

Суд прийняв до уваги, що доводи позивача про небажання матері приймати участь у вихованні дітей є неспроможними та фактично пов'язані з конфліктами, сваркими між колишнім подружжям, що підтверджується скаргами до правоохоронних органів, органу опіки та піклування, тому не можуть свідчити про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно дітей.

Суд першої інстанції надав оцінку висновку районної адміністрації по Жовтневому району від 24.06.2014 року, яким орган опіки та піклування прийняв рішення про недоцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_2, оскільки не встановлено, що матір ухиляється від своїх батьківських обов'язків ( Т. 1 а.с. 113-114).

Комісією було враховано, що ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується позитивно, веде здоровий спосіб життя, працює, спиртними напоями не зловживає, сплачує аліменти на дітей, бажає приймати участь у їх вихованні та утриманні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 212 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів і прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу відносно матері малолітніх дітей сторін, а саме - для позбавлення її батьківських прав.

Колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії, позивачем не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей, винної поведінки відповідача у цьому, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачем ОСОБА_4 від виховання та утримання своїх дітей, що у відповідності з вимогами ст.164 СК України було б підставою для позбавлення її батьківських прав.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та моральної забезпеченості;

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом свідомого нехтування відповідачем своїми обов»язками, та, навпаки, надання судом переваги бездоказовим ствердженням відповідача про перешкоди з боку батька у спілкуванні з дітьми, не приймаються колегією суддів, оскільки суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України надав оцінку усім доказам у справі, та апеляційна скарга всупереч вимогам ст. 295 ЦПК України не містить в собі спростування висновків суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, виходячи з фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 не надасть позитивного результату для долі дітей, який мав би настати після цього, та враховуючи те, відповідач намагається приймати участь у вихованні синів, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року у справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.