233 № 233/5910/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року. Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:головуючого судді Янюка Ю. Б. при секретарі Франчук А.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

8 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Вона обґрунтовувала свої вимоги тим, що 10 листопада 1995 року зареєструвала шлюб з відповідачем. У період шлюбу, 28 березня 1997 року між відповідачем та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а той, у свою чергу, зобов'язався по життєво повністю забезпечувати ОСОБА_4 та проживаючу з нею ОСОБА_5 харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення за договором була визначена в розмірі 10грн. на місяць. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем, вона нарівні з ним виконувала умови договору довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, у зв'язку з чим володіння квартирою перейшло до неї та відповідача, який 17 серпня 2012 року зареєстрував своє право власності на цю квартиру у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

У травні 2015 року шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені, у зв'язку з чим вона просить визнати цю квартиру спільною сумісною власністю подружжя та поділити це майно, визнавши за нею та відповідачем право на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не явився, подав заяву, в якій позов визнав повністю та просив розглянути справу за його відсутності.

З'ясувавши у попередньому судовому засіданні вказану позицію сторін, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявністю для того законних підстав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони 10 листопада 1995 року зареєстрували шлюб (а.с.11), а у травні 2015 року шлюбні відносини між ними були припинені.

У період шлюбу, 28 березня 1997 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а той, у свою чергу, зобов'язався по життєво повністю забезпечувати ОСОБА_4 та проживаючу з нею ОСОБА_5 харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення за договором була визначена в розмірі 10грн. на місяць (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5.(а.с.13), ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4 (а.с.14), а 17 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на цю квартиру у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.15).

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, який діяв на час укладення вказаного вище договору довічного утримання, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст.425 ЦК України договір довічного утримання не є безоплатним, оскільки за його умовами набувач майна зобов'язується здійснювати довічне утримання відчужувача майна, і, оскільки всі витрати за договором довічного утримання здійснюються за рахунок спільних доходів подружжя, нерухоме майно, придбане на підставі такого договору, є їхньою спільною власністю.

Виходячи з зазначених норм закону і досліджених доказів, суд вважає встановленим, що у спільній сумісній власності сторін знаходиться таке майно, набуте ними під час шлюбу, що підлягає розділу: квартира АДРЕСА_1, яка складається з двох жилих кімнат загальною площею 48,1кв.м. та жилою площею 36,1кв.м.

Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Враховуючи те, що поділ у натурі такого нерухомого майна, як квартира у багатоповерховому будинку, неможливий, суд вважає за необхідне поділити майно сторін, визнавши за кожним із сторін (позивачем та відповідачкою) право приватної власності в спільному сумісному майні, придбаному подружжям під час шлюбі, на ідеальну 1/2 частку цієї квартири.

Керуючись ст.ст.22,28 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст.,88,130,174,212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох жилих кімнат загальною площею 48,1кв.м. та жилою площею 36,1кв.м.

Поділити майно, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнавши за кожним з них право приватної власності в спільному сумісному майні, придбаному подружжям під час шлюбу, на ідеальну 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, яка складається з двох жилих кімнат загальною площею 48,1кв.м. та жилою площею 36,1кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя