Справа № 127/5897/14-ц Провадження № 22-ц/772/1759/2015Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 7Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чорного В.І., Чуприни В.О.,

при секретарі: Франчук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.04.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Вінницької міської ради, ПАТ «Райфайзен банк Аваль», Управління Держземагенства в м. Вінниці, про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року позивач звернулась в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 19.12.2005 року між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці загальною площею 600 кв. м з прибудовою та огорожею, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстровим № 4255. При укладені вищезазначеного договору продавцем не було повідомлено покупцю про те, що земельна ділянка, на якій розміщений будинок, приватизована. В позові зазначено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 14.10.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за №3-2973, вона є спадкоємцем ? частки вищевказаного цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, належного померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу будинку. Право власності на дану частку нерухомого майна зареєстроване за нею в КП «ВМБТІ» 02.07.2012 року. Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 18.07.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за №6-1154, позивач є спадкоємцем іншої ? частки вищевказаного цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та право власності на дану частку нерухомого майна зареєстроване в КП «ВМБТІ» 24.07.2012 року. В жовтні 2013 року під час підготовки та збору документів для виготовлення технічної документації із землеустрою для отримання безоплатно в приватну власність земельної ділянки, на якій розташований належний їй житловий будинок, вона дізналась, що дана земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_2, що підтверджується дублікатом державного акту на право власності на земельну ділянку від 30.10.2012 року, однак остання не погоджується відмовитись від права на спірну земельну ділянку та укласти відповідну цивільно-правову угоду, а тому на підставі ст. 120 Земельного Кодексу України та ст. 377 ЦК України просила припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0600 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.04.2015 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову з урахуванням висновку повторної земельно-технічної експертизи, при цьому зроблено посилання на допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання ОСОБА_2 та її представник не з'явились, відповідно до вимог ч.5 ст. 76 ЦПК України про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представники ОСОБА_3, Вінницької міської ради, ПАТ «Райфайзен банк Аваль» та Управління Держземагенства в м. Вінниці в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що позивач правомірно набула право власності на житловий будинок і згідно положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 Земельного Кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до неї перейшло право власності на земельну ділянку, яка зайнята житловим будинком та необхідна для його обслуговування.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.12.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу цілого будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстровим № 4255.

Із договору купівлі-продажу видно, що житловий будинок з прибудовою, цегляний, зазначений на плані літерою «А», 1996 року побудови, огорожа № 1-2, житлова площа - 117,3 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 16.01.2008 року, актовий запис №195 і після його смерті відкрилась спадщина на майно, зокрема, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 14.10.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за №3-2973, ОСОБА_3 прийняла в спадщину ? частки вищевказаного будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами та зареєструвала право власності на дану частку нерухомого майна в КП «ВМБТІ» 02.07.2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 18.07.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 6-1154, ОСОБА_3 прийняла в спадщину іншу ? частки зазначеного будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами та зареєструвала право власності на дану частку нерухомого майна в КП «ВМБТІ» 24.07.2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 20.11.1996 року та дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 30.10.2012 року на підставі рішення Вінницької міської ради №860 від 07.11.1996 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, спірна земельна ділянка, на якій знаходиться вищевказане будинковолодіння, належить на праві приватної власності відповідачу.

При розгляді справи в суді першої інстанції, було встановлено, що ОСОБА_2 ще 13.05.1998 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., продала ОСОБА_8 жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Положеннями ч. 1 ст. 377 ЦК України, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналогічна позиція міститься в ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №987/988/14-21 від 17.07.2014 року експертом встановлено, що площа земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку з спорудами домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, становить 0,0600 га та відповідає межам та площі земельної ділянки, які зазначені в державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3. Конфігурація та межі земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_1 з відображеними на ній всіма інженерними комунікаціями, які влаштовані для обслуговування житлового будинку, а також з дорогою до будинку графічно відображено на план-схемі в додатку 2 до висновку.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року передбачено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Також п. 18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного закон6одавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року визначено, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 заявлено клопотання про призначення у вказаній справі повторної судової земельно-технічної експертизи, яке мотивоване тим, що відповідач не погоджується із висновком судової земельно-технічної експертизи, яка була проведена у даній справі, при цьому було надано відповідні обгрунтування та посилання на існування іншої правової позиції по аналогічному спору.

Із висновку №211 від 25.09.2015 року, за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи видно, що площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 із врахуванням положень п.п. 3.22, 3.25*, 3.26 ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, для здійснення комплексу робіт, спрямованих на підтримку справності конструктивних елементів будівлі, влаштування проїзду до гаражу, забезпечення належного рівня комфорту проживання у житловому будинку літ. «А», можливістю використання житлового будинку літ. «А» за цільовим призначенням становить 600,0 кв. м, що відповідає площі та межам, які визначені державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 (том 1, а.с. 100), кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Таким чином, висновки проведених у справі експертиз є аналогічними та ґрунтуються на положеннях вимог ДБН 360-92** «Планування і забудова міських та сільських населених пунктів».

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо задоволення позову та припинення права власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку і визнання права власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_3.

Викладені в апеляційній скарзі твердження щодо неврахування експертом положень п. 3.25* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських та сільських населених пунктів», є безпідставними, оскільки експертом в судовому засіданні з посиланням на вказані норми ДБН підтверджено, що садибна забудова площею ділянок менше 600 кв. м повинна забезпечуватися централізованим водопроводом, а як вбачається з матеріалів справи та проведеного дослідження ділянка не забезпечена централізованим водопроводом та каналізацією, відтак це є мінімальна площа необхідна для обслуговування даного будинковолодіння.

Крім того, з метою усунення сумнівів у правильності висновку експерта,при розгляді справи в суді апеляційної інстанції за клопотанням представника ОСОБА_2 було призначено повторну судову земельно-технічну експертизу, висновок якої є аналогічним висновку первинної експертизи.

Також, з урахуванням встановлених у справі обставин не заслуговує на увагу посилання щодо необхідності застосування строку позовної давності.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.04.2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.І. Чорний

/підпис/ В.О. Чуприна

З оригіналом вірно: