Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у. № 330/1064/14 Головуючий у І інстанції: Гусарова В.В.
№ 22-ц/778/5041/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого: Савченко О.В., суддів Маловічко С.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_2, третя особа: відділ Держземагенства у Якимівському районі Запорізької області, реєстраційна служба Якимівського РУЮ Запорізької області про визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державних актів про право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації про право власності на земельну ділянку, визнання права власності на частину земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_2, треті особи: відділ Держземагенства у Якимівському районі Запорізької області, про визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та виданих на його підставі державних актів про право власності на земельні ділянки. Після збільшення позовних вимог просила додатково визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, скасувати реєстрацію про право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування належного їй будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0,3194 га за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованих на ній будівель та споруд.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2015р. за заявою представника позивача позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 04.09.2009р. ОСОБА_4 дочці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,3194 га - залишені без розгляду.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4, та як підставу - Рішення Кирилівської селищної ради від 26.12.2006 року № 43 в цій частині на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_4, та як підставу - Рішення Кирилівської селищної ради від 26.12.2006 року № 43 в цій частині на земельну ділянку площею 0, 3 194 га, розташовану в Запорізькій області Якимівському районі АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

Скасовано реєстрацію права власності № 500326 від 12.03.2013 року на земельну ділянку площею 0, 3194 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, зареєстровану за ОСОБА_2 реєстраційною службою Якимівського РУЮ.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0, 2394 га розташовану в АДРЕСА_1, яка фактично використовується для обслуговування житлового будинку, споруд та будівель за адресою належного їй на праві особистої власності житлового будинку АДРЕСА_1 в межах, розмірах та конфігурації відповідно до додатків до висновку експерта № 2036 від 10.03.2015p.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову.

В судове засідання апеляційного суду Запорізької області 22 жовтня 2015р. апелянт ОСОБА_2 не з»явилась, надавши заяву про розгляд її апеляційної скарги у її відсутності.

Кирилівська селищна рада, відділ Держземагенства у Якимівському районі, будучи повідомлені про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не з»явились, не спрямувавши до апеляційного суду заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності.

За вказаних обставин колегія вважає за можливе у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянути справу у відсутності апелянта, відповідача та третіх осіб.

В ході апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на підставі договору дарування від 05.06.2004р. є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, тому до неї одночасно з набуттям права власності на будинок перейшло право власності на земельну ділянку, яка знаходиться під будівлями та необхідна для їх обслуговування, визначивши її площу у розмірі 0,2394 га. Тому суд вважав, що набуття в подальшому ОСОБА_4 в 2007р. права власності на дві земельні ділянки, які складали єдину земельну ділянку, що була закріплена за будинком на момент його дарування позивачу, порушує її права як власника нерухомості. Відтак, суд визнав, що при наданні у власність ОСОБА_4 земельних ділянок був порушений передбачений законом порядок та права позивача, тому скасував рішення Кирилівської селищної ради № 43 від 26.12.2006р. в частині надання ОСОБА_4 у власність двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1, а також визнав недійсними та скасував два Державні акти про право власності на ці земельні ділянки, та скасував державну реєстрацію про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3194 га за вказаною адресою, яку остання отримала в дар від ОСОБА_4 за договором дарування від 04.09.2009р. Та, наостанок, суд визнав за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,294 га по АДРЕСА_1.

Колегія лише частково погоджується із вказаними висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку від 05 червня 2004 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 за яким закріплено земельну ділянку площею 5800 кв.м (0,58га), на якій розташовано: житловий будинок літ. А-1 площею 346,5 кв.м та господарчі і побутові споруди: сарай літ. Б-1 42,8 кв.м, гараж літ.В-1 площею 18,4 кв.м, навіс літ. Г-1 площею 41,3 кв.м, сарай літ. Д-1 площею 13,2 кв.м, сарай літ.Є-1 площею 29 кв.м, навіс літ. Ж-1, сарай літ. 3-1 площею 20,2 кв.м, сарай літ. І-1 площею 15,3 кв.м, сарай літ. К-1 площею 15,3 кв.м, огорожа № 1, водогін № 2 ( Т. 1 а. с. 8-9 ).

В електронному Реєстрі право власності на вказаний будинок за ОСОБА_5 зареєстровано 19.10.2012р. ( Т. 1 а.с. 9).

З вказаного договору вбачається, що земельна ділянка, яка закріплена за будинком АДРЕСА_1 у розмірі 0,58 га, предметом дарування не була, а сторонам нотаріусом роз»яснено зміст ст.ст. 120, 131 ЗК України.

Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України в редакції від 04.06.2004р., що діяла на час укладення вказаного договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Отже, чинна на період укладення договору дарування від 05.06.2004р. редакція вказаної

норми не передбачала автоматичного набуття права власності або права користування земель-

ною ділянкою у випадку перехода права власності на розташоване на ній нерухоме майно. Тому ОСОБА_3 повинна була належним чином оформити своє право на цю земельну ділянку: або оформити право користування нею або у відповідності до чинного законодавства набути і оформити право власності на неї.

Як роз»яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 7 від 16.04.2004р. при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001р., право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. За вимогами ч. 2 цієї статті, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частина ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, як вбачається зі змісту вказаних норм та роз»яснень постанови Пленуму ВСУ наступний власник будинку і споруд стає власником земельної ділянки або її частини лише в тому випадку, якщо відчужувач будинку був власником цієї земельної ділянки

Проте ОСОБА_4 на час дарування будинку дочці ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на якій він розташований, не мав. А позивач після прийняття дарунку, належним чином своє право на земельну ділянку не оформила, внаслідок чого стало можливим задійснення приватизації цієї земельної ділянки її батьком ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що ще в 2001р. ОСОБА_6 згідно з рішенням Кирилівської селищної ради № 32 від 18 жовтня 2001р. дозволено приватизацію земельної присадибної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,25 га, яка до моменту дарування будинку дочці ОСОБА_3 не була здійснена ( Т. 1 а.с. 14-15).

В матеріалах справи мається також рішення Кирилівської селищної ради № 22 від 05 березня 2002р. про закріплення земельної ділянки площею 0,33 га до існуючої ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка прилягає до присадибної ділянки ( Т. 2 а.с. 4).

Рішенням Кирилівської селищної ради № 26 від 29.09.2004р. у межі селища міського типу Кирилівка включено село Азовське, у зв»язку з чим село Азовське виключено із облікових даних Кирилівської селищної ради ( Т. 2 а.с. 5).

07.05.2007р. ОСОБА_4 на підставі рішення Кирилівської селищної ради № 43 від 26 грудня 2006р. отримав два Державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані за адресою АДРЕСА_1: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1500 га - кадастровий номер НОМЕР_4 та для ведення особистого селяньского господарства площею 0,3194 га - кадастровий номерНОМЕР_3 ( Т. а.с. 11-12).

04 вересня 2009р. ОСОБА_4 за нотаріального посвідченим договором подарував одну з належних йому на праві власності земельну ділянку площею 0,3194 га, розташовану по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ( а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про підтверджується свідоцтвом про смерть (Т. 1 а.с.7).

Згідно спадкової справи до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись діти померлого ОСОБА_3, ОСОБА_7 та з заявами про відмову від спадщини - його діти ОСОБА_8 та ОСОБА_8 ( Т. 1 а.с. 103-119). Земельна ділянка площею 0,1500 га, належна ОСОБА_4 на час смерті, є спадковим майном.

ОСОБА_3 вказувала, що набуті батьком у власність земельні ділянки разом складають цілу земельну ділянку, яка раніше була закріплена за будинком, та як на земельній ділянці площею 0,1500 га, так і на земельній ділянці площею 0,3194 га розташовані належні їй будинок, будівлі та споруди, та вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Тому в позові ОСОБА_3 зазначала, що приватизація закріпленої за належним їй будинком земельної ділянки ОСОБА_4 порушує її права, зокрема, на володіння і користування тією частиною земельної ділянки, на якій знаходяться будівлі, та яка необхідна для їх обслуговування, а також проведена з порушенням вимог чинного законодавства.

Дослідивши вказані обставини, суд першої інстанції встановив і колегія погоджується з цим висновком суду, що вказані порушення прав позивача та вимог чинного законодавства при наданні у власність земельних ділянок ОСОБА_4 мали місце.

Частинами першою, другою ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За пунктом «а» ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Статтями 118, 121 ЗК України передбачений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - десятої статті 118 ЗК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Частиною 2 ст. 25 Закону України "Про землеустрій" серед видів документації із землеустрою передбачено: пункт д) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; п. і) технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Пунктом 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N677 від 26.05.2004 року, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення; земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів).

Враховуючи вимоги зазначених нормативних актів та з урахуванням того, що земельна ділянка, яка перебувала у користуванні ОСОБА_4, при приватизації була поділена на дві з іншими розмірами та з визначенням за кожною з них самостійного цільового призначення, при приватизації слід було розробляти проект земелеустрою щодо їх відведення, який не міститься в пакеті документів, наданих Кирилівській селищній раді ОСОБА_4

Але найважливішими є ті обставини, правильно встановлені і враховані судом при вирішенні спору, що на час здійснення приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 вже не був власником житлового будинку АДРЕСА_1 а частина земельної ділянки під будинком і іншими господарськими будівлями та необхідна для їх обслуговування частина землі вже перейшли у користування позивача - обдарованої ОСОБА_3 Тому ОСОБА_4 взагалі втратив право на приватизацію земельної ділянки у тій частині, в якій його набула позивач.

Отже, суд правильно встановив, що рішення Кирилівською селищною радою № 43 від 26.12.2006р. про надання ОСОБА_4 у власність двох земельних ділянок є таким, що прийнято з порушенням прав позивача та установленого порядку передачі землі у власність громадянам, а тому і видані ОСОБА_4 на його підставі Державні акти про право власності на дві земельні ділянки судом правильно визнані недійсними.

Разом з тим, судом на порушення вимог ст.ст. 120 ЗК України ( у чинній на час укладення договору дарування редакції), ч. 2 ст. 377 ЦК України, визнано право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2394 га, в той час як такого права на час дарування будинку не мав попередній власник ОСОБА_4, а тому не міг набути таке право і наступний власник, який придбав будинок на підставі цивільно-правої угоди.

Така правова позиція висловлена в постанові ВСУ від 11 лютого 2015р. у справі № 6-2цс15, прийнятій в порядку перегляду судового рішення з підстав, зазначених у ст.355 ЦПК України, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою при розгляді судами справ із застосуваням відповідної правової норми, щодо якого надано висновок Верховним Судом в цій правовій позиції зазначено, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об»єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об»єкти, і це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об»єкта права власності.

Зважаючи на такі істотні порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення частини позовних вимог, та враховуючи загальне прохання апелянта про скасування рішення в цілому, колегія вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 303 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційної скарги та скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2394 га та відмовити в їх задоволенні.

Що стосується задоволення позовних вимог про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3194 га, розташовану по АДРЕСА_1, яка вчинена на підставі договору дарування від 04.09.2009р., то суд безпідстанов на теперішній час задовльнив ці вимоги позивача.

Так, піставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за певною особою є відповідне рішення, яким визнано незаконність такої реєстрації або незаконність набуття цією особою права власності на нерухоме майно.

Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_2 земельна ділянка була подарована на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04.09.2009р., який в установленому законом порядку на теперішній час не визнано недійсним. Заявлені в цій справі вимоги про визнання цього договору недійсним ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2015р. залишені без розгляду за заявою позивача ( Т. 2 а.с. 141-142).

Відтак, похідні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, проведеної на підставі чинної угоди, є передчасними. Та суд взагалі не вмотивував підстав для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спріну земельну ділянку та не зважив на те, що у відповідності до вимог ст. 204 ЦК України на тепер діє презумпція правомірності правочину - договору дарування від 04.09.2009р.

З огляу на ці обставини, колегія відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України також виходить за межі доводів апеляційної скарги, оскільки мається таке порушення норм матеріального права, яке є безумовною підставою для скасування рішення суду в цій частині із відмовою в задоволенні цих позовних вимог.

В апеляційній скарзі наголошується на тому, що позивач пропустила строк позовної давності щодо оспорювання Державних актів, які були видані в 2007р., але суд безпідставно не застосував його, не зважаючи на те, що в запереченнях відповідач висловлювала таке прохання.

Ці доводи апеляційної скарги колегія вважає безпідставними з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи пропуск строку позовної давності, позивач вказувала, що лише в лютому 2013р. на зустрічі всіх спадкоємців дізналась про те, що батьком ОСОБА_4 за життя здійснено приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1, та одержано два Державні акти на дві земельні ділянки в 2007р.

Вказані обставини ретельно дослідив суд, встановивши, що з часу посвідчення договору дарування в 2004р. ОСОБА_3 безперешкодно користувалась всією земельною ділянкою, в будинку продовжував мешкати її батько, а вона з родиною проживала в м. Запоріжжі. Крім того, вона була обізнана, що за чинним законодавством колишній власник будинку, здійснивши його відчуження, не міг приватизувати земельну ділянку. Отже, колегія вважає, що всі ці обставини свідчать про спроможність доводів позивача, та правильність висновків суду про те, що позивачу стало відомо про Державні акти тільки після смерті батька, і тому трирічний строк позовної давності нею не пропущений.

В апеляційній скарзі також стверджується, що допущені Кирилівською селищною радою порушення при приватизації земельних ділянок батьком не можуть бути підставою для позбавлення власника набутого ним права власності на землю.

Проте, як встановлено при вирішенні цієї справи, Кирилівською селищною радою порушено не тільки порядок безоплатної приватизації, але й безпідставно надано у власність ОСОБА_4 землю, яка розташована під будинком, господарськими будівлями і спорудами, право користування якими у нього вже припинилось на підставі цивільно-правової угоди - договору дарування. І тому підлягало захисту порушене право нового власника - обдарованої ОСОБА_5 на набуття в користування частини спірної земельної ділянки шляхом визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та виданих на його підставі державних актів.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає також, що суд безпідставно відмовив їй в зустрічному позові про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих позивачем некапітальних господарських будівель, а саме: вигрібної ями, свинарника, курятника, голуб»ятні, літнього туалету, літнього душу.

Проте, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, що такі господарські будівлі існують та, зокрема, не мається доказів про їх конкретне місцерозташування на спірній земельній ділянці. Тому суд обгрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову, а апелянт, посилаючись на неправильність висновків суду, до апеляційної скарги будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог так і не надала.

Беручи до уваги всі вщевикладені обставини, колегія вважає, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 303, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 та визнання права власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року у цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,3194 га та визанння за нею права власності на земельну ділянку площею 0,2394 га.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування реєстрації права власності № 500326 від 12.03.2013 року на земельну ділянку площею 0, 3194 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, за ОСОБА_2

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0, 2394 га, розташовану в АДРЕСА_1, яка фактично використовуються для обслуговування житлового будинку, споруд та будівель за адресою належного їй на праві особистої власності житлового будинку АДРЕСА_1 Запорізької област в межах, розмірах та конфігурації відповідно до додатків до висновку експерта № 2036 від 10.03.2015p.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: