Справа № 395/147/15-ц
Провадження № 2/395/89/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2015 рокум. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ЩЕНЮЧЕНКА С.В.,

при секретареві РУДЕНКО І.М.,

за участю: представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за зустрічним позовом ОСОБА_5 (далі позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_5Е.) до ОСОБА_2 (далі відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_2М.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Жашківська районна державна адміністрація Черкаської області, Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області (далі третя особа, Жашківська райдержадміністрація, Новомиргородська райдержадміністрація), про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину: ОСОБА_6

Оскільки ОСОБА_5 добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, позивач, посилаючись на ст. ст. 180-183 СК України, вимагала стягнути з відповідача аліменти в розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини.

23.02.2015 р. відповідач ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини за його місцем перебування.

Заявник стверджує, що син ОСОБА_7 з серпня 2014 р. постійно проживає разом з відповідачем за первісним позовом та знаходиться на його утриманні. В той же час ОСОБА_2 ухиляється від виховання і утримання сина та не може створити для нього безпечних умов для проживання.

Тому за ухвалою суду від 24.02.2015 р. було прийнято до провадження Новомиргородського районного суду зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а також обєднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком в одне провадження з первісним позовом.

У подальшому за ухвалою районного суду від 06.03.2015 р. було задоволено клопотання позивача за первісним позовом ОСОБА_2 про залучення до участі у справі як третьої особи органу опіки і піклування: залучено до участі у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Новомиргородську районну державну адміністрацію Кіровоградської області.

У судовому засіданні 08.04.2015 р. позивач за первісним позовом ОСОБА_2 подала до суду заяву про залишення власних позовних вимог без розгляду.

За ухвалою районного суду від 08.04.2015 р. було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

У судовому засіданні 08.07.2015 р. представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 заявив клопотання про залучення до участі у справі ще одного органу опіки і піклування за місцем фактичного проживання дитини як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За ухвалою районного суду від 08.07.2015 р. було задоволено вищезгадане клопотання представника позивача за зустрічним позовом: залучено до участі у справі за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: Новомиргородська райдержадміністрація про визначення місця проживання дитини, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Жашківську районну державну адміністрацію Черкаської області.

У попередніх судових засіданнях позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_1 підтримали власні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

В той же час ОСОБА_5 пояснив у суді, що за характером працевлаштування він змушений щомісячно тиждень працювати у м. Києві, а два тижні перебуває удома у с. Безпечна.

Спочатку сторони проживали разом з дитиною у м. Києві, потім у с. Безпечна, а в подальшому ОСОБА_2 з сином стали жити у м. Новомиргороді. Він же залишився проживати у с. Безпечна.

Оскільки ОСОБА_2 весною 2014 р. поїхала на заробітки, з травня по липень 2014 р. син проживав з ним у с. Безпечна.

Із серпня по грудень 2014 р. малолітній жив разом з матірю, а з 30.12.2014 р. став жити з батьком.

У судовому засіданні 26.08.2015 р. представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 підтримав позов повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у суді не визнали позов повністю за його безпідставністю.

Представник третьої особи ОСОБА_4 підтримала у суді письмовий висновок Новомиргородської райдержадміністрації, що малолітньому доцільно залишитися проживати з матірю через його вік.

Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5, представник третьої особи (Жашківської райдержадміністрації) у судове засідання не зявилися, позивач за зустрічним позовом про причини неявки суд не повідомив.

В той же час представник згаданої третьої особи у письмовій заяві просить суд розглянути справу в його відсутність, бо у нього немає коштів на відрядження.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вищевказаних учасників судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у зустрічному позові повністю із таких підстав.

Як вбачається із пояснень сторін та наданих ними доказів, вони із лютого 2010 р. по серпень 2014 р. проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_6, 23.02.2012 р. н., що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОЛ № 128501, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції у Кіровоградській області 06.04.2012 р.

Оскільки до серпня 2014 р. сторони фактично підтримували шлюбні стосунки, то потреби визначати місце проживання дитини не було.

За правилами ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У судовому засіданні безспірно зясовано, що за згодою батьків місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6 із серпня 2014 р. було визначено за місцем перебування матері відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У даному випадку позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні особисто підтвердили у власних поясненнях вищезазначений факт.

В той же час позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 у позовній заяві стверджує, що з серпня 2014 року їх неповнолітній син ОСОБА_6 начебто проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні, що підтверджується актом обстеженням житлових умов та довідками з лікувального закладу.

Суд відкидає такі твердження, бо із пояснень сторін у судовому засіданні, а також наданої позивачем за зустрічним позовом довідки сільського голови від 05.03.2015 р. витікає, що насправді за згодою батьків неповнолітній син ОСОБА_6 тимчасово проживав з батьком лише протягом періоду з 12.05.2014 р. по 10.08.2014 р. (а. с. 57)

У подальшому позивач за зустрічним позовом особисто повертав сина за місцем перебування матері до кінця грудня 2014 р. включно.

Так, із наданого позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 листка непрацездатності вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні із 25.12.2014 р. по 30.12.2014 р. разом з малолітнім сином в РТМО «Новомиргородське», тобто за місцем проживання матері дитини.

За приписами ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Тому суд критично відноситься до наданих позивачем за зустрічним позовом актів обстеженням житлових умов, бо їх зміст не відповідає дійсним обставинам справи.

Так, в акті обстеження житлово-побутових умов проживання сімї ОСОБА_5 від 28.11.2014 р. зазначено, що у будинку у с. Безпечна разом із заявником проживають: ОСОБА_8 бабуся, ОСОБА_9 син, ОСОБА_10 онук.

Проте насправді ОСОБА_8 доводиться матірю позивачеві за зустрічним позовом, ОСОБА_9 братом, а ОСОБА_10 племінником.

До того ж в зазначеному акті взагалі не вказано про належність домоволодіння конкретній особі та якій саме, на яких підставах в ньому проживають вищеперелічені особи та чи обумовлена у встановленому законом порядку тривалість їхнього проживання.

Незважаючи на те, що малолітній ОСОБА_6 на час обстеження у цьому будинку не проживав, в акті вказується, що для виховання та розвитку дитини створені всі умови і вона має окрему кімнату з відповідним умеблюванням та іграшками.

Оскільки серед мешканців будинку на момент обстеження зазначено малолітнього ОСОБА_10, 16.10.2010 р. н., вищевикладені обставини можуть стосуватися саме цієї дитини.

Адже в акті не вказано з якою метою було проведено це обстеження, а також яка саме дитини може проживати в сімї батька.

Такі ж недоліки маються в акті обстеження умов проживання від 22.05.2015 р.

До того ж в ньому не вказано з яким саме малолітнім: ОСОБА_10 чи ОСОБА_6 була проведена бесіда працівниками ССД Жашківської райдержадміністрації.

Згідно вимогам ст. 58 ЦПК України:

1.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

3.Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Тому суд також відкидає посилання позивача за зустрічним позовом на довідку РТМО «Новомиргородське» від 04.08.2015 р. про його догляд за малолітнім ОСОБА_11, бо сторона позивача не довела, що вона має відношення до цієї цивільної справи.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що на прохання відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_5 востаннє взяв неповнолітнього сина до свого помешкання у січні 2015 р., пообіцявши повернути його за місцем проживання матері не пізніше як через тиждень, бо дитині потрібно було відвідувати дошкільний дитячий заклад.

Окрім пояснень сторін, вказані обставини також підтверджуються письмовими доказами у справі:

за довідкою Новомиргородської міської ради Кіровоградської області та актом обстеження матеріально-побутових умов неповнолітній ОСОБА_6 перебуває на утриманні ОСОБА_2;

згідно письмовій розписці ОСОБА_5 зобовязався повернути сина за місцем проживання матері не пізніше 19.01.2015 р.

Як стверджує позивач за зустрічним позовом у власній заяві, ОСОБА_2 на даний час ніде не працює, вихованням та утриманням сина не цікавиться, бо добровільно відмовилася від його утримання без будь-якого психологічного на неї впливу.

Проте у судовому засіданні вищенаведені обставини не знайшли свого підтвердження.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 категорично заперечила твердження ОСОБА_5 і зазначила, що ніколи не ухилялася від виховання і утримання сина.

Обґрунтованість її заперечень підтверджується:

показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, що ОСОБА_2 здійснює належне виховання і утримання сина, а у ОСОБА_5 малолітній ОСОБА_6 мав перебувати лише тиждень за взаємною згодою сторін;

письмовими доказами у справі:

характеристикою на неповнолітнього ОСОБА_6 з дошкільного дитячого закладу;

довідкою працедавця про прийняття ОСОБА_2 на роботу та наявність у неї заробітку;

актом обстеження матеріально-побутових умов про перебування неповнолітнього ОСОБА_6 на утриманні ОСОБА_2;

довідкою РТМО «Новомиргородське», що неповнолітній ОСОБА_6 на «Д» обліку не перебуває, тобто стан його здоровя задовільний.

За правилами ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як стверджує позивач за зустрічним позовом, в інтересах малолітнього сина проживати з батьком, а не з його матірю.

Такий висновок він обґрунтовує наявністю у нього постійної роботи і часу відводити дитину до дошкільного дитячого закладу, займатися з нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про неї.

Проте у суді безспірно зясовано, що за характером попереднього (на момент подання зустрічного позову) працевлаштування ОСОБА_5 щомісяця не менше двох тижнів повинен був працювати у м. Києві, тобто за межами села, де зараз проживає разом із малолітнім сином.

Тому протягом періоду власної відсутності у селі через зайнятість на роботі він не міг виконувати вищенаведені у зустрічному позові обовязки.

ОСОБА_5 також стверджував, що має стабільний самостійний дохід, яким можу в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Проте із наданих ним документів витікає, що розмір такого доходу з лютого до липня 2015 р. становив у середньому 3.850 грн. щомісяця. Проте вказаних коштів позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_5 було недостатньо, бо вказана довідка з місця роботи була видана йому для оформлення соціальної допомоги (житлової субсидії).

До того ж з 13.08.2015 р. позивач за зустрічним позовом змінив місце роботи і ніяких офіційних даних про характер своєї нової професійної діяльності та розмір свого доходу, в тому числі очікуваного, суду не надав.

Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджує, що проживає разом зі своєю матірю ОСОБА_8, яка має сили і бажання допомагати у догляді за його сином ОСОБА_6, доки його немає вдома, що вона й робила у той час, коли він знаходився на роботі.

Суд критично відноситься до такого твердження, бо причиною неявки у судове засідання 12.08.2015 р., що потягнуло відкладення розгляду справи, ОСОБА_5 у власній телеграмі зазначив неможливість залишити дитину на відповідальну особу.

Невизначеність такої позиції полягає також у тому, що окрім матері ОСОБА_8 у цьому ж помешканні, згідно з наданими характеристиками сільського голови с. Безпечна, проживають інші близькі родичі ОСОБА_5: брат ОСОБА_9 та його малолітній син ОСОБА_10, а також співмешканка ОСОБА_9

Як стверджує позивач за зустрічним позовом, відповідач ОСОБА_2 не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання ОСОБА_6, мешкає у квартирі яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечити умови для нормального розвитку дитини, його навчання, дитина постійно скаржиться на стан здоров'я, коли приїжджає до нього.

Суд відкидає обґрунтованість таких тверджень, бо за наданими ОСОБА_2 документами вона працевлаштована у м. Новомиргороді, тобто за місцем свого проживання.

Як зазначили у судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, відповідач за зустрічним позовом належно утримує і виховує власну дитину, має достатні умови для забезпечення нормального розвитку сина.

Як вже зазначав суд, під час обстеження матеріально-побутових умов проживання неповнолітнього ОСОБА_6 орган опіки і піклування (Новомиргородська райдержадміністрація) не виявила ніяких загроз щодо утримання сина ОСОБА_2

До того ж за довідкою РТМО «Новомиргородське» стан здоровя неповнолітнього ОСОБА_6 задовільний.

Про це ж свідчить його характеристика з дошкільного дитячого закладу.

Окрім цього, за висновком Новомиргородської райдержадміністрації мати забезпечує належне виховання і утримання сина, а тому, з урахування його малолітнього віку, доцільне подальше проживання дитини з матірю.

До того ж позивач за зустрічним позовом стверджує, що проживає у комфортабельній квартирі з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови проживання, виховання та утримання дитини, мається обладнана кімната для дитини, щоб вона могла мати здоровий сон, навчатися, гратися.

В той же час із пояснень сторін у суді, показань свідків та наданих документів витікає, що насправді ОСОБА_5 проживає у приватному будинку, а не квартирі, належність якого позивачеві або наявність у нього права на постійне проживання у цьому житлі разом з іншими членами сімї, у тому числі малолітнім ОСОБА_6, у встановленому законом порядку не доведена.

Окрім позивача за зустрічним позовом, у цьому ж будинку проживають інші особи, проте про їх кількість, підстави і тривалість проживання у цьому житлі, займані ними житлові приміщення ОСОБА_5 нічого не вказує.

В той же час відповідач ОСОБА_2 у письмових запереченнях проти зустрічного позову зазначила, що разом з позивачем за зустрічним позовом у будинку проживають його мати, брат разом із співмешканкою і неповнолітньою дитиною, а саме житло має лише три, а не чотири житлові кімнати.

Як стверджує позивач за зустрічним позовом, з самого дитинства він постійно піклується про дитину, допомагає матеріально: купує одяг, сплачує аліменти.

Проте насправді приводом для подання зустрічного позову було предявлення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину: ОСОБА_6

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтвердили у суді, що ОСОБА_5 лише зрідка приїжджав провідати сина, не давав коштів на його утримання, купував надмірно мало продуктів харчування і першої необхідності.

Саме на банківську картку свідка ОСОБА_13 ОСОБА_5 лише одного разу перерахував 250 грн. для придбання ліків малолітньому.

Викладене свідчить, що позивач за зустрічним позовом не надавав ОСОБА_2 достатньої кількості коштів, продуктів харчування чи предметів першої необхідності на утримання сина у добровільному порядку, а навпаки, ОСОБА_5 подав зустрічний позов лише після предявлення нею первісного про стягнення аліментів.

Він також вважає, що перебування сина в сім'ї відповідача за зустрічним позовом негативно впливає на його виховання та здоров'я, бо ОСОБА_2 не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров'я дитини умов проживання.

Такі твердження позивача за зустрічним позовом спростовуються вищенаведеними показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, а також письмовими доказами у справі, у тому числі довідками Новомиргородської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату 1-Ш ступенів, що ОСОБА_6 дійсно навчався в дошкільному класі цього закладу, КЗ «Новомиргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 29.01.2015 р., що малолітній здоровий, на диспансерному обліку не перебуває, характеристикою малолітнього, виданою директором Новомиргородської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату 1-Ш ступенів, листом начальника ССД Новомиргородської райдержадміністрації від 09.10.2014 р. на адресу позивача за зустрічним позовом про належні умови утримання і виховання сина матірю, актом соціального інспектування від 02.10.2014 р. такого ж змісту.

Суд відкидає показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, з приводну невиконання ОСОБА_2 батьківських обовязків, бо вони непослідовні, нелогічні та суперечать вже зазначеним судом іншим доказам у справі.

Таким чином, твердження позивача за зустрічним позовом стосовно неналежного ставлення відповідача ОСОБА_2 до виконання своїх батьківських обовязків, що негативно впливає на стан здоровя дитини та її розвиток, не знайшли підтвердження у судовому засіданні.

В той же час із приписів ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини витікає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У даному випадку у судовому засіданні встановлено, що фактично до січня 2015 року за згодою батьків місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6 було визначено за місцем перебування матері відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

Як вбачається з вимог ч. 3 ст. 15 Закону України Про охорону дитинства у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з

батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої

участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків

виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з

цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому

законом.

Проте ОСОБА_5 з січня 2015 р. без погодження з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та всупереч її волі одноосібно змінив місце проживання малолітнього сина.

ОСОБА_2 стверджує, що позивач за зустрічним позовом зробив це після того як дізнався у телефонній розмові від неї про предявлення первісного позову до суду про стягнення аліментів.

Ця обставина (щодо одноосібної зміни місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5Е.) незаперечно підтверджується, окрім пояснень ОСОБА_2, показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, письмовою розпискою позивача за зустрічним позовом.

Згідно приписам принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 29.11.1959 р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Оскільки позивач за зустрічним позовом не навів таких виняткових обставин, у позові потрібно відмовити повністю.

Суд критично відноситься до висновку Жашківської райдержадміністрації про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком, бо з його змісту, а також з долучених до висновку документів витікає, що цей орган опіки і піклування двічі склав акти обстеження житлових умов позивача за зустрічним позовом, які не відповідають вимогам закону, бо не містять посилання на підстави для проведення такого обстеження, даних про належність житла конкретній особі та яке відношення до власності на будинок чи його частину має ОСОБА_5, родинні стосунки між особами, що проживають в будинку, житлові приміщенні, котрі ці особи займають, а також якої конкретно дитини стосуються ці документи.

До того ж у вищезгаданому висновку зазначено, що сторони позитивно характеризуються за місцем проживання і роботи, мають належні умови для виховання і утримання малолітнього. Проте Жашківська райдержадміністрація віддала перевагу визначенню місця проживання разом з батьком, бо відповідач за зустрічним позовом не приїхала на засідання комісії.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 208-215, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Жашківська районна державна адміністрація Черкаської області, Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком, ОСОБА_5, повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Кіровоградської області через Новомиргородський районний суд.

Головуючий:

Головуючий:

суддя С. В. Щенюченко

Згідно з оригіналом:

суддя С.ЩЕНЮЧЕНКО