Справа №587/316/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/920/15 Суддя-доповідач - Собина
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Попруги С. В. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

встановила:

У лютому 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом, в якому вказував, що 22 травня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір за умовами якого відповідачу було надано кредит в сумі 126000 грн.00 коп. строком до 22 травня 2018 року із процентною ставкою за користування кредитом - 19,5% річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, було укладено іпотечний договір від 22 травня 2008 року і предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними будівлями та спорудами, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, а також земельна ділянка, розташована за вищевказаною адресою, загальною площею 0,0515 га. Відповідач умов укладеного договору не виконує і станом на 23 січня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 становить 71377 грн. 77 коп., з них 64043,56 грн. - заборгованість за кредитом; 6383, 57 грн. - заборгованість за відсотками; 950,25 грн. - пеня за простроченим кредитом. Позивач просив постановити рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити усіх мешканців будинку.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №162 від 22 травня 2008 року в розмірі 70377 грн. 38 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на наступне нерухоме майно: житловий будинок (цегла) - літ.А-1, загальною площею 68,9 кв.м, житловою площею 61,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, розташовану за вищевказаною адресою, загальною площею 0,0515 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 957 грн. 37 коп. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. При цьому доводить, що судом першої інстанції не враховано, що інвентаризаційна оцінка житлового будинку є вища, ніж залишок заборгованості по кредиту. Крім того зазначає, в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає малолітня дитина, а тому, при укладенні договору іпотеки потрібна була попередня згода органів опіки та піклування, але така письмова згоди від зазначених органів не отримувалась, чим порушені права та законні інтереси малолітньої дитини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника апелянта, заперечення представника позивача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає погашенню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а мешканці житлового будинку, який є предметом іпотеки, підлягають виселенню.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду неможливо.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір №162, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 126000 грн. зі сплатою 19,5% річних. Кредит надавався на споживчі цілі на 120 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 22 травня 2018 року (а.с.7-15).

У рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між сторонами 22 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого нерухоме майно: а саме: житловий будинок (цегла) - літ.А-1, загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 61,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з надвірними будівлями та спорудами, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, а також земельна ділянка, розташована за вищевказаною адресою, загальною площею 0,0515 га, цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, передано кредитодавцю у забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором (а.с.16-20).

Відповідач належним чином не виконував умови договору, а тому станом на 23 січня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 71377 грн. 38 коп., з них 64043 грн. 56 коп. - заборгованість за кредитом, 6383 грн. 57 коп. - заборгованість за відсотками, 950 грн. 25 коп. - пеня за простроченим кредитом.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання, про що йдеться в ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, в тому числі і сплата неустойки, тобто штрафу або пені, як про це уточнено в ст.549 ЦК України.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є застава і окремим видом застави є іпотека, а саме застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, що передбачено ст.575 ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В той же час, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення прав малолітньої дитини при укладення договору іпотеки.

Так, згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 117 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства; при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.78). Дружина відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була зареєстрована в АДРЕСА_1 , але 15 травня 2008 року вона знялась з реєстрації в даному будинку. Вдруге зареєстрована в спірному будинку ОСОБА_3 була лише 29 травня 2008 року, а саме після укладення кредитного договору та договору іпотеки. Неповнолітній син сторін на день укладення зазначених договорів зареєстрований в будинку не був, а був вперше зареєстрований в спірному будинку разом з матір'ю 29 травня 2008 року і дані обставини підтверджуються довідкою з Сумського РС УДМС України в Сумській області (а.с.125).

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи ;непрацездатних дітей, як зазначено у ч. 6 ст. 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним.

Місцевим судом обґрунтовано звернуто увагу на те, що згідно договору іпотеки від 22 травня 2008 року предмет іпотеки - нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 При цьому, іпотекодавець зобов'язаний не встановлювати будь-яких обтяжень щодо предмету іпотеки без попереднього письмового дозволу Іпотекодержателя і Іпотекодавець підтвердив, що предмет договору є власністю відповідача по справі і він вправі ним розпоряджатися і на предмет іпотеки може бути звернено стягнення без жодних обмежень і обтяжень (п.п.3.4., 3.4.1, 5.1.1 договору).

Крім того, з довідки-характеристики виданої Верхньосироватською сільською радою 15 травня 2008 року вбачається, що на час укладення договору іпотеки, в будинку по АДРЕСА_1, який передавався в іпотеку, ніхто не зареєстрований і ніхто не проживає, а тому колегія суддів не може узяти до уваги в якості доказу на спростування цього факту акт-підтвердження № 60 від 8 серпня 2014 року про те, що ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 проживають в спірному будинку, починаючи з 4 вересня 2001 року (а.с.119, 161).

Таким чином, колегія суду погоджується з висновками місцевого суду про відсутність порушення прав неповнолітнього сина відповідачів у справі при укладенні договору іпотеки.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України, вийти за межі доводів апеляційної скарги і скасувати рішення місцевого суду в частині виселення з будинку АДРЕСА_1 відповідачів у справ, виходячи з наступного.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначені правові висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції відповідно до вимог передбачених ст.360-7 ЦПК України.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що нерухоме майно (домоволодіння та земельна ділянка), які є предметом іпотеки, належать відповідачу у справі ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, а отже придбані ним не за рахунок кредиту, а тому його виселення із даного житла неможливе без надання іншого постійного жилого приміщення.

Крім того, місцевим судом було ухвалене рішення про виселення відповідачки ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4, але дані особи до участі у справі в якості співвідповідачів, в порядку передбаченому ст.33 ЦПК України, не залучались і позов до них не пред'являвся, а тому судом ухвалене рішення про права та інтереси осіб, які не є сторонами у справі.

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення місцевого суду в частині виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.1, 2, 3, 4, ч.2, ч.3, 313 , 314, ч.2 ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року в даній справі скасувати в частині виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

В інші частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -