ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2591/14-ц
Провадження № 2/210/229/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"02" листопада 2015 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Лейбенко В.В.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_2 із вищевказаним позовом, який в подальшому останнім було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 листопада 2007 року він звернувся до представника «Перша Українська фінансова компанія», яка знаходилась за адресою: вул. Ватутіна, 22. У цій компанії йому запропонували укласти договір з ПАТ «КБ «ПриватБанк». Представник компанії ознайомила його з роздруківкою. Перший аркуш називався «Фінансовий магазин», який містив інформацію про умови кредитування, а другий аркуш називався «Перша Українська фінансова компанія», у якому знаходилась інформація про перелік потрібних документів на видачу кредиту. Консультант запропонувала йому заплатити їм, 3000 грн., чека він не одержав.

26 листопада 2007 року він разом з представником «Першої Української фінансової компанії» пішов у кредитний відділ ПАТ «КБ «ПриватБанку». Йому видали разову картку для користування в ПАТ «КБ «ПриватБанк», гроші видали через 5 днів у сумі 14000,00 доларів США без підписання кредитного договору. Через місяць він направився платити платіж, зазначений у договорі у розмірі 183,96 доларів США, по виданій роздруківці, але гроші в нього не прийняли та пояснили, що платити повинна зовсім інша людина.

Він почав наполягати, щоб йому видали кредитний договір, через тиждень йому видали ксерокопію кредитного договору за №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року в сумі 20274,80 доларів США, а оригінал договору так і не надали запевнивши його, що він йому не потрібний.

В особливих умовах вказаного вище договору зазначено, що кредит виданий на наступні цілі:

- 14000,00 доларів США, на покупку нерухомого майна;

- 5294,80 доларів США, на сплату страхових платежів у випадках і порядках викладених у п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом, відсотків в розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом;

- 980,00 доларів США, винагорода за надання фінансового інструмента в момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструмента в розмірі 0,32% від суми наданого кредиту щомісяця в період погашення.

Також посилався на те, що у п.7.1 договору зазначено, що щомісяця в період погашення позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 183,96 доларів США, для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за заборгованістю за кредитним договором, який складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди. У п.7.2, для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, але в договорі номер рахунку не зазначений. У п.2.2.7 договору зазначено, що банк оплачує страхові платежі за рахунок кредиту у вірогідності з п.2.1.3 даного договору.

Вказував на те, що даний пункт договору був виконаний без його згоди, тому що він міг власноручно оплачувати страхові платежі. Договір особистого страхування від 22 листопада 2007 року №DN80LK00062358 він одержав разом із кредитним договором, а договір страхування майна від 22 листопада 2007 року №DN80G06341 він одержав пізніше, підпис на договорі не відповідає його підпису.

Посилався також на те, що у п.12.6 договору особистого страхування, зазначено, що у випадку несплати або неповної сплати відповідної частини страхового платежу цей договір не набуває сили (або припиняє свою дію) і ніякі виплати страхового відшкодування за ним не здійснюються. Таким чином, вважає, що кредитний договір був укладений 26 листопада 2007 року, а договір особистого страхування 22 листопада 2007 року, договір іпотеки №DN80FI00000203 був укладений 28 листопада2007 року. З початку складання кредитного договору, до грудня місяця 2013 року проплати здійснювалися регулярно, у сумі 200,00 доларів США, згідно з усною домовленістю між ним та банком, тому що графіка погашення кредитного договору йому не видали.

Вважає, що тим самим банк порушив п.3.2 «Правила надання банками України інформації споживачеві про умови кредитування й сукупної вартості кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, а саме: «Кредитний договір повинен містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. У графіку платежів повинні бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.».

Зазначив, що усього станом на 01 січня 2014 року було погашено 108455,92 грн., або 14778,27 доларів США.

Прибувши в черговий раз до банку для погашення кредитного договору, у нього відмовилися прийняти оплату. Намагаючись довідатися в касира банку, яка причина відмови у погашенні кредиту, відповіді він не одержав.

15 січня 2014 року ним була написана заява в ПАТ «КБ «ПриватБанк» зареєстрована за вх.№03/250 від 16 січня 2014 року, із проханням пояснити причину відмови в погашення кредитного договору. Відповіді він так і не отримав.

В подальшому, 24 березня 2014 року, ним було написано скаргу на імя голови правління ПАТ «КБ «ПриватБанк» у м. Дніпропетровськ, із проханням допомогти йому розібратися в ситуації, що склалася. Скарга отримана ПАТ «КБ «ПриватБанк» 31 березня 2014 року. Також скаргу було написано на імя голови Національного Банку України з тим же проханням про допомогу, яка була отримана НБУ 27 березня 2014 року. Відповіді на свої скарги він так і не одержав.

Також вважає, що банком було порушено вимоги п.1.3 «Правила надання банками України інформації споживачеві про умови кредитування й сукупної вартості кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, відповідно до якого: «Банки зобов'язано забезпечувати виконання цих правил у випадку усних або письмових звернень споживачів».

В подальшому він звернувся до банку для того, щоб прорахувати свою заборгованість за кредитом, але йому було повідомлено, що він повинен відповідно до кредитного договору, а саме п.6.2, сплатити винагороду банку за проведення моніторингу, яка дорівнює сумі залишку заборгованості між оплаченими позичальником на день здійснення моніторингу заборгованостями й нарахованими банком на останній строк сплати. Вважає, що цими діями банком було порушено вимоги п.3.6 «Правила надання банками України інформації споживачеві про умови кредитування й сукупної вартості кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, а саме: «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити банку за дії, які банк здійснює на свою користь (ведення справи, договору, розрахунки заборгованості споживача й інше).

Зазначив, що дотепер гроші, для погашення кредитного договору в нього не приймають. При цьому відсотки за прострочену заборгованість нараховують по власному розсуду, цим самим порушуючи вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а саме ст.1 у якій сказано, що: «Платник коштів, платить за прострочку платежу пеню в розмірі, яка встановлюється за згодою сторін.», та ст.3, відповідно до якої: «Розмір пені, передбачений ст.1 даного Закону, рахується від суми простроченого платежу, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на той період.».

При цьому зазначив, що у п.4.3 кредитного договору зазначено, що: «При порушенні позичальником строків платежів по кожному із грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. +5% від боргу.».

Вказував, що на його адресу проживання неодноразово приходили листи з вимогами погасити прострочену заборгованість, однак, коли він приходив до банку, платіж прийняти у нього відмовлялися.

Вважає, що банк навмисно створює йому перешкоди в погашенні кредитного договору, для того щоб звернути стягнення на його нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного просив уточнені позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким визнати неправомірними дії ПАТ «КБ «Приватбанк», а сааме щодо: видачі ксерокопії кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року; невидачі графіка погашення кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року; ненадання інформації споживачеві; сплати винагороди за проведення моніторингу заборгованості за кредитом; сплати пені за прострочену заборгованість за кредитом; сплати штрафних санкцій, передбачених ПАТ «КБ «Приватбанк»; відмови кредитора прийняти належне грошове виконання. Крім того, просив визнати кредитний договір №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, недійсним.

Присутні в залі суду позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, кожен окремо, надали пояснення по суті справи, підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» до зали суду не зявився, про час та місце розгляджу справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Будучи присутнім у попередніх судових засіданнях, проти уточнених позовних вимог заперечував у повному обсязі, надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що дійсно, 26 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та позивачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DN80FI00000203.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору, позивач 26 листопада 2007 року отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20274,79 доларів США на наступні цілі: 14000,00 доларів США для купівлі нерухомості, а також в розмірі 5294,80 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,83% в місяць (або 9,96 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 980,00 доларів США в момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати. Кредит надано позивачу на строк з 26 листопада 2007 року по 25 листопада 2033 року включно.

Пунктом 7.1 кредитного договору також передбачено порядок погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, яка сплачується в момент надання кредиту), а саме: щомісячно в період сплати (з 20 по 27 число кожного місяця) боржник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 183,96 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, процентів, винагороди.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» і позивач 28 листопада 2007 року уклали договір іпотеки №DN80FI00000203. Згідно з договором іпотеки позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 30,5 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кириленка, буд.№26, кв.№3, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, та надав позивачу грошові кошти в сумі, яка передбачена даним договором.

Зобов'язання, покладені кредитним договором на позивача, виконувались останнім з порушенням умов даного договору, в зв'язку з чим станом на 04 липня 2011 року утворилась заборгованість в сумі 15783,12 доларів США.

В липні 2007 року ПАТ «КБ «ПриватБанк», з метою захисту своїх порушених прав та інтересів звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року №2-2262/11, позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк», задоволено, та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки, однокімнатну квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_2 та розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кириленка, буд.№26, кв.№3. Рішення суду від 11 квітня 2012 року №2-2262/11, не оскаржено, набрало законної сили 27 листопада 2012 року.

Таким чином, при укладенні позивачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредитного договору в повному обсязі враховано вимоги чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1054 - 1055 ЦК України, ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначав, що як вбачається зі змісту підписаного сторонами по справі кредитного договору, позичальником (Позивач) та кредитором (Відповідач) було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору кредиту, а саме суми кредиту, відсоткової ставки за користування кредитом, строку повернення кредиту, встановлений графік погашення кредитних коштів.

Факт отримання кредитних коштів позивачем по справі не спростовується.

Більше того, слід зазначити, що позивачем здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про розуміння позивачем своїх зобовязань перед банком та прийняттям умов кредитного договору.

Також зазначав, що при судовому розгляді справи в суді першої інстанції позивачем визнано факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а також існування заборгованості за кредитом.

Позовні вимоги позивача щодо визнання неправомірними дій ПАТ «КБ «ПриватБанк», спростовуються положеннями кредитного договору, який підписано як позивачем, так і відповідачем, а саме:

- щодо видачі позивачу ксерокопії кредитного договору: згідно п.п.7.8, 8.2 кредитного договору, договір складено в двох примірниках, які мають однакову юридичну силу та один з яких отримано боржником (Позивач) особисто, що підтверджується підписом останнього;

- щодо невидачі графіка погашення заборгованості за кредитним договором: графік погашення заборгованості міститься в п.7.1 договору, яким передбачено період сплати заборгованості, розмір щомісячних платежів та на погашення яких статей нарахувань вони розподіляються;

- щодо ненадання інформації про сплату винагороди за проведення моніторингу заборгованості за кредитом: п.6.2 кредитного договору передбачено можливість здійснення кредитором (Відповідач) додаткового моніторинга погашення кредиту, за що передбачено сплату винагороди боржником (Позивач). Згідно п.6.2, розмір такої винагороди здійснюється при зверненні боржника (Позивач) з метою повного погашення заборгованості по кредиту та залежить від суми заборгованості на час звернення. При укладенні кредитного договору неможливо передбачити час звернення боржника до кредитора з метою повного погашення заборгованості та суми такої заборгованості на час звернення. Адже сплата винагороди за проведення моніторингу заборгованості за кредитом передбачена на випадок дострокового погашення заборгованості;

- щодо ненадання інформації по сплаті пені за прострочену заборгованість за кредитом: порядок, підстави та розмір нарахування пені передбачено п.4.1, 7.4 кредитного договору;

- щодо ненадання інформації по сплаті штрафних санкцій: порядок, підстави та розмір нарахування штрафу (постійної та відсоткової складових) передбачено п.4.3 кредитного договору;

- щодо відмови кредитора прийняти належне грошове виконання: позивачем не надано жодного доказу про відмову «ПАТ «КБ «ПриватБанк» в отриманні від нього платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, вважає, що жодні передбачені чинним законодавством підстави для визнання неправомірними дій ПАТ «КБ «ПриватБанк», зазначених в позовній заяві, та визнання недійсним кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, відсутні.

На підставі вищевикладеного, просив у задоволенні уточнених позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 (а.с.4, 5), відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 листопада 2007 року (а.с.6), посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №8242, є власником квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кириленка, буд.№26, кв.№3 (а.с.7).

26 листопада 2007 року, між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та позивачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DN80FI00000203 (а.с.8-11). Відповідно до п.7.1 кредитного договору, позивач ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20274,79 доларів США на наступні цілі: 14000,00 доларів США для купівлі нерухомості, а також в розмірі 5294,80 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,83% в місяць (або 9,96 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 980,00 доларів США в момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,32% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати. Кредит надано позивачу ОСОБА_2 на строк з 26 листопада 2007 року по 25 листопада 2033 року включно. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено порядок погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, яка сплачується в момент надання кредиту), а саме: щомісячно в період сплати (з 20 по 27 число кожного місяця) боржник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 183,96 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, процентів, винагороди (а.с.11 зворот).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» і позивач ОСОБА_2 28 листопада 2007 року уклали договір іпотеки №DN80FI00000203 (а.с.12-14). Згідно з договором іпотеки, позивач ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 30,5 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кириленка, буд.№26, кв.№3, та належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

22 листопада 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», було укладено договір особистого страхування №DN80LK00062358, вигодо набувачем за яким є відповідач у справі ПАТ «КБ «ПриватБанк», та відповідно до якого, страховик зобовязався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодо набувачеві, а страхувальник зобовязується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування. Розмір страхової суми 75649,00 грн., страховий тариф 1% страхової суми, страховий платіж 756,49 грн., строк дії договору з 22 листопада 2007 року по 21 листопада 2008 року (а.с.15).

22 листопада 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», було укладено договір страхування майна №DN80G062341, вигодо набувачем за яким є відповідач у справі ПАТ «КБ «ПриватБанк», та відповідно до якого, страховик зобовязався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або іншій особі, визначеної цим договором, на користь якої укладено цей договір, а страхувальник зобовязується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування. Розмір страхової суми 70700,00 грн., дійсна вартість майна 70700,00 грн., страховий тариф 0,4%, страховий платіж 282,80 грн., строк дії договору з 22 листопада 2007 року по 21 листопада 2008 року (а.с.16).

З копії звернення позивача ОСОБА_2 на адресу директора філії ПАТ «КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Костенко, 21, вбачається, що останній звертався до банку з приводу того, що 14 січня 2014 року, співробітниками банку йому було відмовлено у прийнятті платежу по кредитному договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, яка прийнята банком 16 січня 2014 року (а.с.17). З аналогічними скаргами позивач ОСОБА_2 звертався до голови правління ПАТ «КБ «ПриватБанк» (а.с.18, 37), та голови НБУ (а.с.19, 39).

26 липня 2007 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року, справа №2-2262/11, позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк», задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки, однокімнатну квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_2 та розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кириленка, буд.№26, кв.№3. Рішення суду від 11 квітня 2012 року №2-2262/11, не оскаржено, набрало законної сили 27 листопада 2012 року (а.с.60-62).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Згідно цієї норми зобов'язання, - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи із наступного.

Так, щодо посилань позивача та його представника про видачу позивачеві ОСОБА_2 ксерокопії кредитного договору, судом встановлено, що згідно п.п.7.8, 8.2 кредитного договору№DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, договір складено в двох примірниках, які мають однакову юридичну силу та один з яких отримано позивачем ОСОБА_2 особисто, що підтверджується підписом останнього (а.с.11 зворот).

Стосовно посилань щодо невидачі графіка погашення заборгованості за кредитним договором №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, судом встановлено, що графік погашення заборгованості міститься в п.7.1 самого кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, яким передбачено період сплати заборгованості, розмір щомісячних платежів та на погашення яких статей нарахувань вони розподіляються (а.с.11 зворот).

Стосовно посилань щодо ненадання інформації про сплату винагороди за проведення моніторингу заборгованості за кредитом, судом встановлено, що п.6.2 кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, передбачено можливість здійснення кредитором додаткового моніторинга погашення кредиту, за що передбачено сплату винагороди боржником. Згідно п.6.2, розмір такої винагороди здійснюється при зверненні боржника з метою повного погашення заборгованості по кредиту та залежить від суми заборгованості на час звернення (а.с.11).

Стосовно посилань щодо ненадання інформації по сплаті пені за прострочену заборгованість за кредитом, судом встановлено, що порядок, підстави та розмір нарахування пені передбачено п.4.1, 7.4 кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року (а.с.10 зворот, 11 зворот).

Стосовно посилань щодо ненадання інформації по сплаті штрафних санкцій, судом встановлено, що порядок, підстави та розмір нарахування штрафу (постійної та відсоткової складових) передбачено п.4.3 кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року (а.с.11).

Щодо відмови банку прийняти належне грошове виконання, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів про відмову «ПАТ «КБ «ПриватБанк» в отриманні від нього платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується посилань позивача та його представника на Закон України «Про захист прав споживачів», то суд виходить з наступного.

За статтею 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З умов спірного кредитного договору №DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року, вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях (придбання нерухомості), а відтак оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. А частиною 4 цієї ж статті передбачено, що в кредитному договорі повинно зазначатися: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2 розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, що відповідає вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд вважає, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, доказів того, що умови кредитного договору є несправедливими для позивача ОСОБА_2 надано не було, оскільки при підписанні даного договору позичальник ознайомився та погодився з його умовами, та підтверджується особистим підписом в кредитному договорі, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами.

Суд вважає, що в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, ОСОБА_2 не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору, а вказані дії позивача стосовно визнання кредитного договору недійсним, суд розцінює як підставу ухилення від кредитних зобовязань перед банком.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 213, 215, 224 ЦПК України, ст.ст.60, 1054, 627, 629, 215, 203 ЦК України, ЗУ Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 06 листопада 2015 року.

Суддя: Н. Ю. Вікторович