АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.,
суддів: Невідомої Т.О., Усика Г.І.
при секретарі Ільченко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, -
В С Т А Н О В И Л А
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2014 позов Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитом у сумі - 1761,80 грн., за процентами за користування кредитом - 152,23 грн., за комісію - 590, 28 грн., за пеню 777,74 грн., по сплаті штрафів 500,00 грн. та 164,10 грн. і 243, 60 грн. судового збору, а всього - 4189 (чотири тисячі сто вісімдесят девять) гривень 75 коп.
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_2
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_3
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині зменшення суми пені, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про його необґрунтованість, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення справи. Представник позивача посилається на те, що суд першої інстанції не мав обєктивних підстав застосовувати позовну давність до вимог банку щодо стягнення пені, оскільки у справі не має заяви відповідача про застосування позовної давності, таким чином судом було невірно застосовано положення ст. 267 ЦК України.
На підставі вказаного, апелянт вважає, що ухвалене рішення підлягає скасуванню в частині зменшення суми пені, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не зявились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Зокрема, представник позивача повідомлений в залі суду під особисту розписку (а.с.86), тобто в порядку передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Причини неявки в судове засідання представника позивач суду не повідомив.
Судова кореспонденція направлена на адресу відповідача повернулась без вручення. Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 18.09.2015 особисто отримала судову повістку на 13.10.2015 та копію апеляційної скарги (а.с.65), однак жодного разу в судове засідання не зявилась і в подальшому судову кореспонденцію не отримувала.
В силу ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.
Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином
А отже направлена на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1, яка підтверджена матеріалами справи (а.с.25), судова кореспонденція вважається врученою.
За наведених обставин та враховуючи положення ст.ст. 303-1,305 ЦПК України колегія суддів вважала за доцільне розглянути справу за відсутності сторін.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно апеляційної скарги позивач оскаржує рішення суду в частині застосовування позовної давності до вимог банку щодо стягнення пені, тобто в частині відмови у задоволенні позову, в інший частині рішення суду не оскаржується, а отже перегляду апеляційним судом не підлягає, так як виходить за межі доводів апеляційної скарги.
Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.
Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що 16.01.2008 відповідачем ОСОБА_1 заповнено заяву позичальника разом з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» Стандарт» в ЗАТ «Акцент-банк», правонаступником якого є позивач (а.с.4,15-20).
При підписанні заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) та «Тарифами Банку», складає між нею та банком кредитно-заставний договір, що підтверджується підписом у заяві.
Таким чином вказана заява відповідає ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який не може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Так, згідно умов договору та на підставі заяви відповідача позивач видав останній кредит в національній валюті України в розмірі - 3074,50 грн. строком на 24 місяці з 16.01.2008 по 16.01.2010 включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 49,19 грн., та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 279,50 грн.
Відповідач зобов'язувалась сплачувати платежі за кредитом щомісячно до 5 числа кожного місяця, згідно графіку погашення заборгованості за кредитним договором, проте свої договірні зобовязання належним чином не виконує.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Вказаний розрахунок складений уповноваженою особою банку та не спростований відповідачем в ході розгляду справи в суді. Оскільки відповідач в добровільному порядку не виконав взяті на себе зобовязання, то має місце порушення прав позивача, які підлягають захисту на підставі положень ст.ст. 526,530,541, 553, 554, 610-612, 1048-1050, 1054 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції про попуск строку позовної давності колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.
Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконане.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.
Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.
Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.
Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.
Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.
Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Така правова позиція Верховного Суду України викладена у справі №6-239 цс14 та у справі № 6-25цс15, яка є обовязковою для всіх судів України в порядку ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.
В матеріалах справи відсутня заява про застосування строків позовної давності, судом проведений заочний розгляд справи.
Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою положення п. 5.5. кредитного договору, яким встановлено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років.
Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Саме в письмовій формі укладений договір між сторонами та погоджено його умови.
Отже, наявність в кредитному договорі пункту 5.5, яким передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в пять років, свідчить про дотримання банком строків позовної давності.
Аналогічна за своєю суттю правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-144цс14.
Також судом не враховані дані Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України про зміну прізвища відповідача «Репкіної» на «Гусельникову» (а.с.25).
Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
В порядку ст. 88 ч. 1, 5 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають і понесені останнім судові витрати на загальну суму - 396, 27 грн.
Керуючись ст.ст. 303, 304,307,309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2014 в частині стягнення пені скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення.

У звязку з чим абзац 2 резолютивної частини викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитом у сумі - 1761,80 грн., за відсотками за користування кредитом - 152,23 грн., заборгованість з комісії - 590,28 грн., заборгованість з пені - 20454,64 грн., штраф 500,00 грн. та 164,10 грн., а всього - 23623 (двадцять три тисячі шістсот двадцять три) гривень 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» судовий збір в розмірі 365, 40 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: