УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
НОМЕР_2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним вище позовом, у якому просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 7 серпня 2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, в частині купівлі-продажу 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця НОМЕР_1 за адресою: м. Одеса, пров. Дунаєва, 3, 3-а, 3-б; визнати недійсним договір дарування 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді зазначеного стояночного місця, укладений 25 червня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, як правочин, що здійснений особою, яка не мала права на його укладання; визнати за ним право власності на 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді даного стояночного місця; витребувати у ОСОБА_7 із передачею на його користь 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді спірного стояночного місця.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 7 серпня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця НОМЕР_1 за адресою: м. Одеса, пров. Дунаєва, 3, 3-а, 3-б, які в подальшому 25 червня 2004 року остання за договором дарування подарувала ОСОБА_7

Зазначав, що на час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не була власником квартири у будинку АДРЕСА_1 та не мала права на придбання стояночних місць №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 комплексу підземних гаражів.

ОСОБА_5 не була власником 53/10000 частини підземних гаражів у вигляді зазначеного стояночного місця, тому, не мала права на відчуження даного об'єкту нерухомого майна на користь ОСОБА_7

Враховуючи викладені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд, із висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення ст.ст. 203, 204, 215, 319, 321, 388 ЦК України, на підставі поданих сторонами доказів, які оцінені відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив із того, що позивач ніколи не був власником 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, а відтак, не має права на його витребування у ОСОБА_7

4 вересня 1998 року ОСОБА_4 укладав договір про пайову участь у будівництві житла та сплатив вартість квартири АДРЕСА_1 та місця-стоянки для автомобіля № НОМЕР_2.

Стояночне місце НОМЕР_1, яке входить до 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, що розташовані за адресою: м Одеса, пров. Дунаєва, буд. 3, 3-а, 3-б, ніяким чином до вищевказаної квартири не відноситься і не відносилося.

Докази на підтвердження зазначеного у матеріалах справи відсутні.

Суди правильно зазначили, що спірне нерухоме майно є самостійним об'єктом права власності, яке придбане ОСОБА_5 за особисті грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу від 7 серпня 2002 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що ними при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик