АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4261/15 Справа № 419/1265/12 Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н.В. Доповідач - Повєткін В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини квартири, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини квартири посилаючись на те, що 09.06.1990 року вона з відповідачем уклала шлюб. Від шлюбу вони мають дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на теперішній час є повнолітньою, є студенткою факультету Міжнародних економічних відносин денної форми навчання Російського Економічного університету ім. Г.В.Плеханова. Під час шлюбу з відповідачем вони придбали трьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2002 року. Правовстановлюючі документи на квартиру були оформлені на відповідача. Останнім часом подружні стосунки між нею та відповідачем погіршилися. У листопаді 2010 року відповідач змінив один з трьох замків на вхідній двері квартири і став пускати в квартиру її періодично, а 04.08.2011 року змінив інші ключі від квартири і не пускає її до квартири. Вона вимушена тимчасово проживати у своїх батьків за по АДРЕСА_2. Її право на частину спірної квартири відповідач не визнає. Оскільки шлюбна угода між нею та відповідачем не укладалася, домовленостей відносно майна, яке вони набули під час шлюбу між ними не існувало, тому вважає, що їх з відповідачем долі у спільній сумісній власності рівні і їй належить 1/2 частина спірної квартири. Позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, вселити її та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі (т.1 а.с.3-7).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено, за позивачем визнане право вланості на 1/2 частину спірної квартири, позивач вселена до цієї квартири (т.2 а.с.26-28).

В апеляційній скарзі (т.2 а.с.65-68) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки:

- судом не враховано, що на момент придбання спірної квартири подружжя проживали окремо та не надано оцінки доказам відповідача з цього приводу;

- в оскаржуваному рішенні судом не зазначив, що визначає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя;

- суд не врахував, що ОСОБА_3 є власницею двоповерхового будинку в АДРЕСА_3;

- судом не було з'ясовано питання щодо грошової компенсації позивачу замість визнання її права власності на частину житла та вселення;

- внаслідок неповного та поспішного розгляду справи в судовому засіданні не були допитані свідки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого була придбана спірна квартира, при цьому позивач приймала участь в процесі купівлі спірної квартири та сплатила вартість оформлення документів для її продажу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2015 року розгляд справи здійснено та судове рішення ухвалене судом першої інстанції у відсутність відповідача та його представника.

Відповідно до внесених до ст.311 ЦПК України змін, які набрали чинність з 30 липня 2010 року, не повідомлення судом першої інстанції будь-кого з осіб, які беруть участь у справі, належним чином про час і місце судового засідання, не є для суду апеляційної інстанції підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Крім того зі справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_5 приймала участь в судових засіданнях 20.03.2014 року, 24.04.2014 року, 31.07.2014 року, 23.06.2014 року, 04.07.2014 року та 14.11.2014 року (т.1 а.с.184-189,217-218) і в судовому рішенні наведені докази, надані сторонами саме в цей період часу.

Тому доводи апеляційної скарги про поважні причини неявки відповідача та його представника в останнє судове засідання, коли було ухвалене судове рішення, самі по собі не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Тому доводи апеляційної скарги не визначення в рішенні суду першої інстанції спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя не є підставою для відмови у позові про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 28.11.2011 року у справі № 2-4307/11 встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені в 2009 році (т.1 а.с.86).

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому встановлені рішенням суду обставини щодо припинення в 2009 році шлюбних стосунків між сторонами не підлягають доказуванню.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спірної квартири особистою власністю з підстав придбання цієї квартири за позичені кошти під час окремого проживання - відмовлено (т.1 а.с.239-241).

Згідно з ч.2 ст.28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до положень цієї норми матеріального права, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, суттєвим є визначення факту припинення шлюбу.

Як встановлено рішенням суду, шлюбні стосунки між сторонами припинені в 2009 році.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що на момент придбання спірної квартири подружжя проживали окремо та не надано оцінки доказам відповідача з цього приводу, є безпідставними.

Не можуть бути враховані доводи апеляційної скарги про наявність у позивача іншого житла та неприязні відносини між сторонами, які не мають правового значення для вирішення вказаного спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було з'ясовано питання щодо грошової компенсації позивачу замість визнання її права власності на частину житла та вселення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі вимоги були заявлені в зустрічній позовній заяві відповідача (т.1 а.с.172-175), яку повернуто відповідачу за його заявою (т.1 а.с.176,177).

Слід визнати, що як зустрічна позовна заява відповідача, так і доводи його апеляційної скарги в частині не розгляду судом питання щодо сплати позивачу грошової компенсації замість визнання її права власності на частину житла та вселення, також свідчать про визнання відповідачем права власності позивача на частину спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів щодо придбання ним спірної квартири під час фактичного припинення шлюбу суду не надав.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів, які не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і по становив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесу ального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: