АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/215/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 Нестерук Т. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНовікова О. М.
суддівДмитренка М. І. , Храпка В. Д.
при секретаріПосипайко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Звенигородський районний відділ Черкаської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», Відділ Держземагенства у Звенигородському районі Черкаської області, Звенигородська міська рада Черкаської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, розподіл в натурі земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні прав власника шляхом примусового знесення огорожі і частини забудови, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 18/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці розміром 965 кв.м. на підставі договору дарування від 07 липня 2009 року.

Інші 7/25 частин вказаного житлового будинку належить на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 14.02.1975 року.

Житловий будинок розділений на дві частини, має два окремі входи і окремі заїзди. Земельна ділянка під домовлодінням не була розділена між співвласниками будинку у відповідності до їх часток та питання про її розподіл не виникало. У 2013 році йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_7 виготовив державний акт серії ЯК № 729195 на право власності на земельну ділянку площею 475 кв.м. на підставі рішення № 49-2/V від 27.01.2010 року 49 сесії Звенигородської міської ради.

В обґрунтування незаконності даного Акту позивач вказав на допущені порушення при наданні дозволу на розробку технічної документації на спірну земельну ділянку та недоліки самого акту, а саме невідповідності у площі земельної ділянки та місці її розташування, оскільки рішенням сесії Звенигородської міської ради від 23.12.2009 року № 48-2/V «Про припинення права користування, передачу в приватну власність земельних ділянок» було надано дозвіл на виконання робіт по виготовленню технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку площею 400 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2.

Крім того, межі земельної ділянки не були погодженні з суміжними власниками та землекористувачами а також розмір земельної ділянки, наданої у власність відповідача, не відповідає вимогам ст. 120 ЗК України, тобто визначений не пропорційно до часток сторін у праві власності на житловий будинок та надвірні споруди.

Вимогу про примусове знесення огорожі і частини забудови позивач обгрунтовує тим, що ОСОБА_7 самочинно здійснив будівництво житлової прибудови «А1», кочегарки «а3» по АДРЕСА_1 та паркану з металевої сітки, що поділяє город та двір будинку. Вказане самочинне будівництво, перешкоджає позивачеві користуватися його частиною земельної ділянки відповідно до часток в будинку.

На підставі викладеного та уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 729195 від 12.02.2010 року, скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку розміром 0,0475 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, поділити земельну ділянку між сторонами відповідно до першого варіанту проведеної експертизи, а саме виділити позивачу земельну ділянку площею 677, 6 кв.м., а відповідачу - 263,5 кв.м., зобов'язати ОСОБА_7 усунути перешкоди в користування позивачем земельною ділянкою площею 941,1 кв.м. Також позивач просив стягнути з відповідача судовий збір, сплачений ним при подачі позовної заяви, витрати на правову допомогу та оплату за проведення експертизи.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 729195 від 12.02.2010 року, який посвідчує право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку розміром 0,0475 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 60 та скасовано його державну реєстрацію.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просив змінити рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що рішення в цій частині незаконне та ухвалене з порушенням норм матеріального права. Також апелянт звертає увагу на невірно стягнуті судові витрати.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково лише в частині судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 є власником 18/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці розміром 965 кв.м. на підставі договору дарування від 07 липня 2009 року. Інші 7/25 частин вказаного житлового будинку належить на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 14.02.1975 року.

Житловий будинок розділений на дві частини, має два окремі входи і окремі заїзди. Земельна ділянка під домоволодінням перебуває у користуванні сторін не була розділена між співвласниками будинку у відповідності до їх часток.

Оцінюючи вимогу позивача про розділ між сторонами земельної ділянки, площею 965 кв.м., на якій розташоване домоволодіння то колегія суддів враховує, що, як встановлено судом, для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 надавалася земельна ділянка площею 600 кв.м.. Це підтверджується Рішенням № 5 виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 24 квітня 1953 року та Договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 10 травня 1956 року.

Ні позивачем ні відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою більшої площі. Вимог про розділ земельної ділянки площею 600 кв. м. позивач не ставив.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок експертизи № 2485/13-23 від 11.08.2014 року в частині розмірів і конфігурації можливих варіантів розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1, та відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також безпідставним є посилання ОСОБА_6 на наявність перешкод з боку відповідача в користуванні його частиною земельної ділянки.

Такі вимоги апелянта також нічим не обгрунтовані, оскільки спірна земельна ділянка між сторонами не розподілена і доказів порушення його права як землекористувача не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного прав лише в разі його порушення, невизнання або оспорення.

Що стосується підрахунку судових витрат, які підлягають стягненню на користь позивача, то колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині повернення витрат на правову допомогу підлягає до часткового задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи позивач витратив на правову допомогу в зв'язку з даним спором 5 000 грн., що відповідно до ст. 79 ЦПК України належить до судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення судом позовних вимог ОСОБА_6, обмеження згідно закону витрат на правову допомогу 40 відсотками мінімальної заробітної плати а також час, витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях та на складання процесуальних документів ( загалом 7 годин ), колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає додатково 1 700 грн. 00 коп. судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 1 814 грн. 70 коп.

Абзац п'ятий резолютивної частини рішення виключити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :