УХВАЛА

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Василівна, служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 липня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 61 тис. доларів США зі сплатою 11,6 % річних з кінцевим строком поверненням до 19 липня 2021 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 20 липня 2006 року між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1. Також 20 липня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки. Крім того, 24 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 25 тис. доларів США зі сплатою 16 % річних з кінцевим строком повернення до 21 квітня 2023 року. Позичальник та поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами, на вимоги банку не реагували. Позивач зазначав, що за кредитним договором від 20 липня 2006 року утворилась заборгованість у розмірі 948 955 грн 86 коп., яку стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь банку рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2013 року.

Також внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року утворилась заборгованість у розмірі 227 870 грн 85 коп., яка стягнута з ОСОБА_4 на користь банку рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 7 квітня 2010 року. Оскільки вказані рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконані, заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2006 року складає 2 700 593 грн 12 коп., за кредитним договором від 24 квітня 2008 року - 1 606 696 грн 50 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру, з якої виселити відповідачів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Банк Фінанси та кредит» за кредитним договором від 20 липня 2006 року у розмірі 2 700 593 грн 12 коп. та договором про відкриття кредитної лінії від 24 квітня 2008 року у рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 606 696 грн 50 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на вказане майно за ПАТ «Банк Фінанси та кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про виселення, проте відповідно до вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Отже, рішення апеляційного суду переглядається в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 порушила зобов'язання за кредитним договором і допустила заборгованість; у силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, але наявні всі умови та підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Скасовуючи рішення районного суду, звертаючи стягнення на предмет іпотеки апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 порушила зобов'язання за кредитним договором і допустила заборгованість; у силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у зв'язку з порушенням боржником основного зобов'язання банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки із виселенням проживаючих в квартирі осіб. При цьому апеляційний суд відмов у виселенні відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки банком не виконано вимоги ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 20 липня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 61 тис. доларів США зі сплатою 11,6 % річних з кінцевим строком поверненням до 19 липня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 20 липня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1. Також 20 липня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки.

Крім того, 24 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 25 тис. доларів США зі сплатою 16 % річних з кінцевим строком повернення до 21 квітня 2023 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 7 квітня 2010 року з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2008 року у розмірі 227 870 грн 85 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2013 року стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2006 року у розмірі 948 955 грн 86 коп.

Зазначені рішення суду відповідачем не виконано, тому за розрахунком банку заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2006 року складає 2 700 593 грн 12 коп., за кредитним договором від 24 квітня 2008 року - 1 606 696 грн 50 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.1 договору іпотеки у разі порушення основного зобов'язання та/або умов договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, апеляційний суд виходив із того, що 22 серпня 2014 року банком була направлена відповідачам вимога про усунення порушень та виселення, проте відсутні відомості про отримання відповідачами цієї вимоги, що є обов'язковим згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ч. 3 ст. 33, чч. 1, 2 ст. 39, чч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року № 6-455 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд зазначене не врахував та дійшов до передчасного висновку про те, що іпотекодержателем не дотримано вимоги ст. 109 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а тому відповідачі не підлягають виселенню з квартири, яка є предметом іпотеки.

Крім того, апеляційний суд не врахував таке.

Звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише в разі, якщо чітко, відповідно до вимог договору та вимог закону визначено розмір кредитної заборгованості.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд зазначене не врахував та посилаючись на загальний розмір заборгованості не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи, що судами не встановлено всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик