Справа № 128/5350/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

23 січня 2015 року

Вінницький районний суд

Вінницької області м.Вінниця

В складі:судді Ганкіної І.А.

При секретарі: Ільченко Ю.В.

Позивачі ОСОБА_2

Адвокаті ОСОБА_3

Пред-ках відповідача Савчук І.В., Дорош О.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вінницьке лісове господарство» про визнання права користування, проживання в частині будинку, визнання частково недійсним на 29/50 частки свідоцтва про право власності видане 09.11.2011р. на підставі рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393, -

Встановив:

ОСОБА_2 первинно звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вінницьке лісове господарство» про визнання права користування, проживання в частині будинку, визнання недійсним на 29/50 частки свідоцтва про право власності виданого на відповідача.

В подальшому вимоги уточнив, зменшив та звернувся до суду з вимогами про визнання права користування, проживання в частині будинку, визнання частково недійсним на 29/50 частки свідоцтва про право власності видане 09.11.2011р. на підставі рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393.

В позові зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_6. У 1980 році помер його батько ОСОБА_6 Батьки з 1954 р. по день смерті проживали в квартирі АДРЕСА_1. Цей будинок був побудований в 1950 р. , знаходиться на території Державного лісового фонду України - Михайлівського лісництва в кварталі 8 , виділ 9. Будинок на дві частини та з моменту побудови використовувався як службове жиле приміщення, і батьки в ньому проживали як працівники лісового господарства. В зв'язку з тим, що батьки працювали в цьому господарстві : мати - 18 років, а батько - 26 років, то вони придбали право на проживання, користування цим будинком і не могли бути виселені з нього без надання іншого житла, що передбачено ст. 125 ЖК України. Так, як батьки фактично набули право користування цим житлом мати позивача звернулася у 2009р. до Державного комітету лісового господарства України та до відповідача про переведення даного будинку у фонд житлових будинків, для подальшої приватизації, але їй у цьому було безпідставно відмовлено. Позивач вважає, що як член сім»ї наймачів даного будинку набув право на проживання у частці будинку, яка використовувалася для проживання його батьками, і як доказ постійного проживання у спірному будинку вказує на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14.03.2014р. За даним рішенням було встановлено, що будинок на час смерті матері позивача був житловим будинком, наймачем якого була мати позивача. Позивач вселився к будинок за її згоди, на правах члена сім»ї, робив ремонти, допомагав матері, користувався житлом спільно. Відповідач у будинок коштів не вкладав. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право користування, проживання в частині будинку та визнати недійсним на 29/50 частки свідоцтво про право власності видане на спірну частку будинку на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його адвокат ОСОБА_3 позов підтримали на підставах та в межах уточнень та зменшених вимог. Суду позивач показав, що його батьки заселилися в будинок, як в житлове приміщення ще у 1954р. і він постійно проживав з ними та зростав у даному будинку. Батьки працювали на лісове господарство і дане житло було їм видано як службове. Оскільки, вони досягли пенсійного віку, виселити з будинку їх не мали право. В подальшому, він знову заселився до матері у 2006р., проживав з нею постійно, заселився з її згоди, а отже набув право на дане житло, як член сім»ї матері. Суду на запитання відповів, що має власне житло в м.Вінниці, по вул.Ватутіна, яке приватизував він один. Зазначив, що має право на спірну частку будинку і як член сім»ї наймача, так і як спадкоємець після своїх батьків.

Представники відповідача Савчук І.В. та Дорош О.С. позовні вимоги не визнали, суду показали, що даний будинок був побудований підприємством господарським способом і не як житловий будинок, а як лісовий кордон, тобто не житлове приміщення, яке передбачалося для тимчасового проживання певних категорій працівників лісового господарства, до яких не відносилися батьки позивача і для зберігання інвентарю. У такому статусі дана будівля перебувала до самого моменту видачі свідоцтва про право власності на вже житловий будинок у 2011р. Сім»я батьків ОСОБА_2 проживали у лісовому кордоні зі згоди підприємства, але поселили їх лише тимчасов, так як це було не житлове приміщення. Статус житлового будинку будинок отримав лише у 2011р. Оскільки, мати позивача була пенсіонеркою, хоча вона і не була працівником лісового господарства з будинку її не висиляли, враховуючи її вік, але після її смерти у будинку залишився проживати позивач не маючи на це ніякого права і відповідач звернувся до суду з позовом про виселення. Даний позов було задоволено, та позивача з дружиною вирішено висилити з спірного будинку. Оскільки, позивач не має права на проживання у будинку, що є власністю лісового господарства представники вважають, що він також не має право вимоги за позовом, який заявив та просять в задоволення позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне:

Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на території Стрижавської селищної ради в АДРЕСА_1, у відповідності до свідоцтва про право власності виданого 09.11.2011р. на підставі рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393 належить до власності Державного підприємства «Вінницьке лісове господарство» (а.с.4).

Даний будинок був побудований господарським способом лісовим господарством і являвся лісовим кордоном, отримавши статус житлового будинку лише після отримання вищевказаного свідоцтва у 2011р.

Вказаний факт був встановлений за судовим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14.03.2014р., що набуло чинності (а.с.44-47).

У даному будинку в період з 1954 по 2010р. проживали батьки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Батько позивача - ОСОБА_6, який був працівником лісового господарства, працював трактористом, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.49).

Після смерті ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_6 продовжила проживати в будинку до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.50).

ОСОБА_6 працівником лісового господарства не являлася і була залишена проживати у будинку. Про її виселення відповідач до суду не звертався, враховуючи її вік і тривалий трудовий стаж чоловіка.

Вказана обставина не заперечується обома сторонами, тому в силу ст.61 ЦПК України доказування не потребує.

У 2006р. до ОСОБА_6 заселився ОСОБА_2 Факт проживання позивача разом з матір»ю до її смерті є встановленим судовим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14.03.2014р., що набуло чинності (а.с.44-47).

Своє право на визнання права користування та проживання в 29/50 частки вищевказаного будинку та визнання недійсним на 29/50 частки свідоцтва про право власності видане 09.11.2011р. на підставі рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393 позивач грунтує на ст.125 ЖК України та ст.1216,1218 ЦК України.

У відповідності до ст.125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків;осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України;одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права на обов»язки які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Тобто, позивач грунтує своє право на спірну частину будинку на тій обставині, що вказаний будинок належав до службового житла, а він належав до членів сім»ї осіб, яким воно було надано на відповідній правовій підставі. При цьому, вказаною підставою позивач просить вважати той факт, що його батьки пропрацювали у лісовому господарстві разом біля 44 років та сплачували квартплату тривалі роки.

Також, позивач додатково грунтує свої позовні вимоги на тій обставині, що він має право спадкувати права матері на дане майно, як спадкоець 1 черги.

Виходячи з зазначеного, суд враховує, що у відповідності до ст. 118 ЖК України, до службового житла може бути віднесене лише житло призначене для постійного проживання, тобто житлові приміщення.

Так, у відповідності до ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

У відповідності до ст.119,121 ЖК України, службове житло надається певним категоріям робітників підприємств, організацій та установ, що встановлюються законодавством та локальними нормами та на підставі рішення про надання службового жилого приміщення відповідним виконавчим органом, про що громадянинові видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Доказ отримання батьками позивача такого ордеру та постановлення рішення про визначення даного житла службовим житловим приміщенням лісового господарства, як і доказ його виділення для проживання батькам позивача суду ОСОБА_2, які і відповідачем не подано.

Судом було встановлено, що вищевказаний будинок до 2011р. мав статус лісового кордону, що призначався виключно для відпочинку та тимчасового проживання працівників охорони лісового господарства, та для збереження інвентарю, посадкового матеріалу, насіння лісових культур та інших господарських потреб лісництва.

Вказаний факт підтверджують матеріали оглянутої у судовому засіданні інвентарної справи №1036 та довідка ДП «Вінницький лісгосп» №06/375 від 17.05.2012р.

Даний факт стороною позивача не спростований.

Крім того, суд враховує, що відповідно до запису у трудовій книжці матері позивача, ОСОБА_6 взагалі не являлася працівником лісового господарства і працювала у Вінницькій виробничій ділянці контори «Укразотліссемі», що не мала ніякого відношення до Вінницького лісгоспу - Міхайлівське лісництво.

Таким чином, суду є не доведеною та обставина, що спірний будинок відносився до складу службового житла лісового господарства, та факт того, що батьки позивача заселилися до будинку на підставі ордеру на службове житло.

Своє право позивач грунтує зокрема, за ст.125 ЖК України, що є членом сім»ї працівника якому було надано службове житло. Оцінюючи вказану обставину, суд враховує, що батько позивача помер ще у 1980 р., саме він, був єдиними працівником лісового господарства, яким на теперішній час є ДП «Вінницький лісгосп».

Однак, позивач заселилвся до будинку на постійне проживання лише у 2006р., що визнано судовим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14.03.2014р., і до цього отримав власне житло в АДРЕСА_2, яке приватизував саме на підставі постійного проживання та реєстрації в ньому, про що повідомив у власних показах.

Згідно даних паспорта позивач є зареєстрованим у даному житлі і на теперішній час (а.с.33), тобто є єдиним власником даного житла, а до того, його квартиронаймачем.

За рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14.03.2014р., що набуло чинності на час розгляду судового спору, було постановлено виселити позивача та його дружину з житлового будинку в АДРЕСА_1, не встановивши його права на законність заселення.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довів свого права на задоволення позову з мотиву того, що являється членом сім»ї особи, якій спірне житло було надано, як службове.

Оцінюючи право позивача на задоволення позовних вимог виходячи з нормативних положень ст.ст.1216,1218 ЦК України, суд враховує, що спірний будинок ніколи не перебував у власності матері позивача - ОСОБА_6

Так, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадкового майна дійсно входять всі права та обов»язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов»язки, що не розривно пов»язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті не майнові права, до яких може бути віднесено і право на торимання житла.

Виходячи зі змісту ст.ст.1225-1232-1 ЦК України, в склад спадщини входять права, які підтвердженні відповідним правом на певні об»єкти права власності.

Судом було встановлено, та підтверджено відповідними доказами, що спірний житловий будинок ніколи не належав на праві власності батькам позивача, зокрема, його матері ОСОБА_6, а особисті немайнові права ОСОБА_6 припинилися з моментом її смерті. Тому, суд вважає, що позивач не довів свого права на задоволення позову щодо визнання за ним права користування та проживання також і з мотиву того, що являється спадкоємцем за своїми батьками.

Щодо вимоги про визнання частково недійсним на 29/50 частки свідоцтва про право власності видане 09.11.2011р. на підставі рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393, суд враховує, що вказана позовна вимога згідно позову є похідною від вимоги щодо визнання за позивачем права на користування та проживання у даній частці будинку і в задоволенні якої суд вирішив відмовити.

Позивачем не наведено інших мотивів з яких він вважає дане свідоцтво незаконним, та таким, що підлягає до скасування. Не оспорюється позивачем і законність рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393, що стало підставою для видачі свідоцтва про право власності видане 09.11.2011р.

Тому, суд вважає, що дана вимога також є суду не доведеною,в зв»язку з чим в її задоволенні також слід відмовити.

За ст.88 ЦПК України в зв»язку з відмовою у задоволенні позову також слід відмовити у стягненні судових витрат.

Керуючись ст.ст. 316,321,328 ЦК України, ст.125 ЖК України, ст.ст.11,15,59,60,203,209,213,214,219,232 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вінницьке лісове господарство» про визнання права користування, проживання в частині будинку, визнання частково недійсним на 29/50 частки свідоцтва про право власності видане 09.11.2011р. на підставі рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району та області від 28.10.2011р. за №393 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 діб з моменту винесення рішення.

Суддя: