Провадження №2/761/643/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача після офіційного розірвання шлюбу, а саме за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2008 року, просив також визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю позивача та відповідача та виділити у власність позивача частину вказаної квартири.

В подальшому позивачем неодноразово подавались заяви про зміну позовних вимог, остаточно позивач просив встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 березня 2002 року по 01 вересня 2007 року, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати та витрати, пов'язані з розглядом справи, стягнути на свою користь з відповідача.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 1988 року. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.02.2002 року шлюб між сторонами було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу отримано лише 05.12.2006 року. Проте, одразу після отримання рішення суду про розірвання шлюбу, позивач та відповідач проживали разом, однією сім'єю, вели спільне господарство, залишалися пов'язаними спільним побутом, проживали постійно в одній квартирі та мали взаємні права та обов'язки. При цьому позивач посилався на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2011р., яким було встановлено факт проживання сторін однією сім'єю. В цей період сторонами спільно була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є відповідач. В подальшому шлюбні стосунки між сторонами було припинено, проте відповідач не визнає право власності позивача на 1/2 частини вказаної квартири. Отже, оскільки зазначене майно було набуто за час спільного проживання сторін, воно належить їм на праві спільної сумісної власності, що стало підставою для звернення до суду з відповідними вимогами.

Позивача, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, представник відповідача заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. В своїх письмових запереченнях відповідач зазначив, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2011р., яким було встановлено факт проживання сторін однією сім'єю, скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.03.2012р. Оскільки спірна квартира була придбана 27.04.2002р. за рахунок належних відповідачу коштів, отриманих від продажу успадкованої відповідачем та її сестрою квартири АДРЕСА_4 та під час роздільного проживання, тому вона не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Також відповідач просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, оскільки відповідно до п. 15 Постанови Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Тому відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 254 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до статті 235 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, просить, зокрема встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 березня 2002 року по 01 вересня 2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Положеннями ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень СК Укарїни, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, яке відбулось 01.01.2004р.

Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Враховуючи вище викладене, заявлені вимоги щодо встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2004 року підпадають під застосування норм Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), положеннями якого передбачена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначеним Кодексом не передбачалось право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Також, в частині щодо визнання факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача з 01 січня 2004 року по 01 вересня 2007 рік, а також за період з 01.03.2002 року по 01.01.2004 року суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2002 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 115).

Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано відповідачем 05 грудня 2006 року (а.с. 116).

Судом також встановлено, що 28.12.2011р. Києво-Святошинським районним судом Київської області зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки сумісною власністю подружжя та визначення порядку користування задоволено частково, визнано земельну ділянку НОМЕР_1, розташовану на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, садовому товаристві «Медик», загальною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача. При цьому вказаним рішенням було встановлено той факт, що сторони хоч і розірвали шлюб, проте продовжували проживати разом та вести спільне господарство (а.с. 58-60).

Разом з тим, 15 березня 2012 року рішенням Апеляційного суду Київської області (а.с. 10109-111), яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2012 року (а.с. 105-107), рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2011 року щодо часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 було скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 вказаного Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 надали суду показання, що вони були знайомі із позивачем та їм відомо про придбання спірної квартири, про те що у вказаній квартирі робився ремонт. Свідки неодноразово бачили позивача та відповідача разом, свідкам відомо про ту обставину, що сторони розлучились.

Між тим, суд не приймає вказані показання як за належні і допустимі докази як такі, що вказують на ту обставину, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Надаючи показання про знайомство із позивачем та відповідачем, свідки зазначили про те, що вони бачили їх разом на вулиці, на святкуваннях певних свят, вони спілкувались, позивач знаходився на дворі поряд з будинком відповідачки, але вказані показання не вказують на перебування сторін перебування у фактичних шлюбних відносинах та не вказують на те, що між ними продовжились усталені відносини, що були притаманні ним як подружжю до часу їх офіційного розлучення в лютому 2002 року.

Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані покази свідків, оскільки вони суперечать показам свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які в свою чергу пояснили, що їм відомо про розлучення сторін в 2002 році, про придбання спірної квартири саме відповідачем без участі позивача і про ту обставину, що саме відповідач робила ремонт у спірній квартирі. Разом з тим, хоч позивач і відвідував дружину та доньку, спільно вони не проживали, спільного господарства не вели та не були пов'язані спільним побутом.

До того ж Конституційним судом України у рішенні від 03.06.1999 року за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім»ї») визначено таку обов»язкову ознаку члена сім»ї як ведення спільного господарства, чого в даній справі позивачем за визначений у позові період доведено не було.

Також, суд критично ставиться до наявних в матеріалах справи Договору поруки від 17 червня 2004 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, відповідно до якого остання зобов'язалась відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором № 848/П/2004-584 від 17.06.2004р. (а.с. 61-62), Договору застави № 1529 від 09.09.2005р, укладеного між сторонами та ВАТ «Державний ощадний банк Україна» та Договору страхування майна № 190-30730 від 09.09.2005р., укладеного між позивачем та ВАТ «Страхова компанія «Алькона» - на виконання Договору застави, оскільки вказані докази не підтверджують спільного проживання однією сім'єю позивача та відповідача.

Також, в матеріалах справи містяться фотокартки, датовані 08.04.2007р. (а.с. 181-153), на яких фотокартках зображені особи жіночої та чоловічої статі в одній обстановці, а також акт голови Садового товариства «Медик» від 02.2010 року про спільне проживання і ведення особистого господарства сторін з 2004 по 2007 роки. Проте, суд критично ставиться до вказаних доказів, оскільки вказані фотокартки, зроблені в один період часу, в одній обстановці та акт і вони не є доказом проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини за зазначений у позові період.

Існування між сторонами таких обов»язкових елементів сім»ї як взаємопов»язаність спільним побутом та його ведення, наявність у них усталених взаємних прав та обов»язків, що притаманні подружжю в період з 01.03.2002 року по 2007 рік не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Щодо вимог про визнання права власності за позивачем на 1/2 частини спірної квартири суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду и від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу «Про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦK Української РСР та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду и від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності». Правила статей 22,28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуюються.

Відповідно до ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок її праці членів сім'ї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки визначається ступенем його трудової участі.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17,18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 11.03.2015 по справі № 6-211цс14 є обов'язковою для застосування відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем 27 квітня 2002 року, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1847 (а.с. 123). Вказана квартира була придбана за 6 900 грн.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 27.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1843, відповідачем та ОСОБА_15 було продано квартиру АДРЕСА_7, яка належала відповідачу та ОСОБА_15 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Девятою Київською державною нотаріальною конторою 28 березня 200 року за р. № 3-1097. Вказана квартира була відчужена за 26 000 грн. (а.с. 138).

З наданої відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за вих. № 3994 (И-2015) від 25.03.2015р. вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.04.2002р. (а.с. 46).

Відповідно до Довідки № 52 від 19.03.2015р., виданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_10, дочка відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_16, внук, ІНФОРМАЦІЯ_2, власником особового рахунку спірної квартири є відповідач (а.с. 47).

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача. Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджувало б ту обставину, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти, а відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази не підтверджують факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 березня 2002 року по 01 вересня 2007 року, позивачем не надано доказів того, що спірна квартира придбавалась сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти, тому жодних обґрунтованих підстав для встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, немає.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про недоцільність відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, а наявні підстави для відмови в позові по суті вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 74 Сімейного кодексу України, ст.22, 28, 29 КпШС України, Законом України «Про власність», ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 169, 208, 212-215, 218, 223, 256 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: