Справа № 357/9371/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

12 жовтня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Жарікова О. В. ,

при секретарі Гавриш О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 В»ячеслава Володимировича, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без письмового дозволу батька, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги ти, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 2008 році. Від даного шлюбу вони мають дитину сина ОСОБА_2 Ніколая В»ячеславовича, ІНФОРМАЦІЯ_1. В даний час син проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач, починаючи з 2011 року про дитину не піклується, ніякої участі у його вихованні не приймає, з дитиною не бачиться і не спілкується вже тривалий час. З незрозумілих причин, відповідач не надає дозвіл на виїзд сина за межі України для його оздоровлення та відпочинку. Свою відмову він нічим не мотивує та не обгрунтовує. Позивач просила суд надати дозвіл малолітньому ОСОБА_2 Ніколаю В»ячеславовичу, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України без згоди його батька ОСОБА_2 В»ячеслава Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення дитиною 16 річного віку. Крім того, позивач просила суд надати їй дозвіл на виготовлення проїзного документу дитини, закордонного паспорту, отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах та перетину державного кордону України для малолітнього ОСОБА_2 Ніколая В»ячеславовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 В»ячеслава Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення сином 16-річного віку. 21.09.2015 року канцелярією суду зареєстровано заяву представника позивача про уточнення позовних вимог, в якій він просить суд надати дозвіл малолітньому ОСОБА_2 Ніколаю В»ячеславовичу, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України до наступних країн: Австрія, Болгарія, Угорщина, Греція, Німеччина, Грузія, Єгипет, Ізраїль, Іспанія, Італія, Кіпр, Канада, Китай, Литва, Латвія, Молдова, Норвегія, ОАЕ, Польща, Португалія, Росія, Румунія, Словаччина, Сербія, Туреччина, Туніс, Таїланд, Фінляндія, Франція, Філіппіни, Хорватія, Чехія, Чорногорія, Швейцарія, Швеція, Шрі-Ланка, Естонія, Японія, без згоди його батька ОСОБА_2 В»ячеслава Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення дитиною 16-річного віку.

Позивач в відкритому судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, що є аналогічними наведеним у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в його відсутність на адресу суду не надходило, і тому суд, на підставі ст. 224, 225 ЦПК України, вважає за необхідне провести заочний розгляд справи.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подали до суду, через канцелярію суду лист, в якому просили розглянути справу без участі їх представника, з урахуванням законних прав та інтересів малолітнього ОСОБА_2 Ніколая В»ячеславовича, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, оглянувши та дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано 23.07.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії 1-ОК № 047194. Від даного шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, серії 1-ОК № 085291. Малолітній ОСОБА_3 є дитиною, яка потерпіла від Чорнобилської катастрофи, що підтверджується копією відповідного посвідчення № 297817Н від 26.05.2010 року.

В подальшому, позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 09.09.2011 року, про що у відділі державної реєстрації актів громадського стану Білоцерківскього міськрайонного управління юстиції Київської області, зроблено відповідний актовий запис № 1240, і після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище ОСОБА_4. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії 1-ОК № 121698.

Судом також встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю, - позивачем у справі, яка займається її утриманням, вихованням, розвитком, а, також, другим чоловіком його матері та ще однією малолітньою дитиною. Мати дитини має намір їздити з дитиною за кордон, але батько дитини уникає зустрічі з матір'ю дитини, ухиляється від надання дозволу на виїзд в добровільному порядку, що унеможливлює позивачу належним чином оздоровити дитину, тимчасово виїжджаючи з нею за кордон. Також, позивач зазначила, що виїзд з дитиною за кордон має ціллю і всебічний розвиток дитини, яка матиме можливість ознайомитися з культурою інших країн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до абз.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України» від 21.01.1994 року, за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналізуючи вищенаведені обставини, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини та те, що батько дитини своїми діями перешкоджає матері дитини забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, надати дозвіл дитині на тимчасовий виїзд за кордон до досягнення дитиною 16 років без згоди батька.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 2863 від 08.06.2015 року, малолітній ОСОБА_3 проживає разом з своєю матірю, позивачем по справі ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи дану справу, судом досліджено характеристику сімї ОСОБА_1, в якій проживає малолітній ОСОБА_3, складену сусідами ОСОБА_1, - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за місцем проживання та характеристику надану сусідами колишньої сімї ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, однак, суд не бере до уваги вказані характеристики в якості доказів, оскільки перевірити викладені в них обставини неможливо, крім того, суду не відомо наскільки обєктивними були особи, які їх складали.

Однак, характеристика, видана БСПМШ 1-Ш ступенів № 16 ім. М.О. Кириленка БМР Київської області, в якій навчається малолітній ОСОБА_3, є належним доказом по справі, і тому судом враховуються викладені в ній обставини, а саме те, що батько малолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_9, жодного разу до школи не приходив, навчанням сина не цікавився. Мати учня приділяє належну увагу вихованню сина.

Вищевказане підтверджується поясненнями позивача, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_7 та матеріалами справи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обовязки батьків щодо дитини», глава 15 «Обовязок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України). Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18), якою проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 2 ст. 313 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Таким чином, зі змісту цієї цивільно-правової норми вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за межі України зазначене питання позитивного вирішення не матиме.

Відповідно до ст. 4 ч. 2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітніх дітей за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

21 січня 1994 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», яким врегульовано порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, встановлено порядок вирішення спорів у цій сфері. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зокрема, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2.

На виконання ст. 7 Закону, Кабінетом Міністрів України постановою від 31 березня 1995 р. № 231 затверджено Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. У п. 18 зазначається, що оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду. Тому визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обовязковим.

Враховуючи, що малолітній ОСОБА_3 є дитиною, яка потерпіла від наслідків Чорнобильської катастрофи, то він потребує додаткових зусиль спрямованих на покращення його здоровя, і тому надання йому дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька в декілька країн світу спрямоване на максимальний захист прав дитини та сприяння його розвитку і розширює можливості для оздоровлення та лікування.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені нею судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. судового збору.

На підставі вищенаведеного, керуючись Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р., Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724, Конвенцією про права дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ст.ст. 150, 154, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 213-215, 224, 225, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 Ніколаю В»ячеславовичу, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України до наступних країн: Австрія, Болгарія, Угорщина, Греція, Німеччина, Грузія, Єгипет, Ізраїль, Іспанія, Італія, Кіпр, Канада, Китай, Литва, Латвія, Молдова, Норвегія, ОАЕ, Польща, Португалія, Росія, Румунія, Словаччина, Сербія, Туреччина, Туніс, Таїланд, Фінляндія, Франція, Філіппіни, Хорватія, Чехія, Чорногорія, Швейцарія, Швеція, Шрі-Ланка, Естонія, Японія, без згоди його батька ОСОБА_3 В»ячеслава Володимировича, ІНФОРМАЦІЯ_2, на весь час, до досягнення дитиною 16-річного віку.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1, понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_11