АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5506/15 Головуючий 1 ін. - Шмадченко С.І.
Справа № 640/6771/15-ц
Категорія: сімейні Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кіпенка І.С., Шаповал Н.М.,

за участі секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року по справі за позовом Головного управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року Головне управління юстиції у Харківській області звернулась у суд із позовом в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина.

На обґрунтування позивач вказав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в юридичному шлюбі з 03 грудня 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя в німецькому місті Шверін народилася донька ОСОБА_4. З листопада 2012 року батьки дитини разом не проживають.

В серпні 2013 року мати всупереч волі батька вивезла дитину в Україну. Рішенням суду в сімейних справах міста Шверін від 27 січня 2014 року по справі № 20 F 341/13 ОСОБА_3 надано право одноосібно приймати рішення щодо визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання дитини разом з батьком до вирішення справи по суті. Після оскарження відповідачкою даного рішення в апеляційному порядку справа направлялася на новий розгляд. Рішенням суду міста Шверін від 13 червня 2014 року рішення цього ж суду від 27 січня 2014 року залишено без змін.

Крім того, рішенням суду міста Шверін від 12 травня 2014 року по справі № 20 F 99/14 ОСОБА_2 зобов'язано віддати дитину батькові та заборонено вивозити доньку за межі Федеративної Республіки Німеччина.

Однак 10 травня 2014 року відповідачка знов без згоди ОСОБА_3 привезла дитину в Україну та відмовляється повернути її назад до місця свого постійного проживання у Федеративній Республіці Німеччина (далі - ФРН).

Посилаючись на порушення вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), просив визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини та повернути ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1; у разі невиконання в добровільному порядку рішення суду, зобов'язати відповідачку передати малолітню дитину батькові ОСОБА_3, який проживає за даною адресою.

ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що донька ніколи не мала постійного місця проживання на території ФРН і на даний час вже прижилася у своєму новому середовищі на території України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року, уточненим ухвалою цього суду від 17 червня 2015 року, позов задоволено.

Утримання ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано незаконним.

Постановлено повернути ОСОБА_4 до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема посилається на те, що правові підстави для застосування судом Конвенції у даній справі відсутні.

В запереченнях на апеляційну скаргу Головне управління юстиції у Харківській області в особі свого представника Колотілової Н.М., ОСОБА_6 - представник ОСОБА_3 просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з правилами ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядається як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про якій йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Підставами для відмови у поверненні дитини можуть бути лише обставини, зазначені в ч. 2 ст. 12 та статтях 13, 20 Конвенції.

Так, за статтями 13, 20 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в юридичному шлюбі з 03 грудня 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя німецькому місті Шверин народилася донька ОСОБА_4. З листопада 2012 року батьки дитини разом не проживають.

В серпні 2013 року мати всупереч волі батька вивезла дитину в Україну. Рішенням суду в сімейних справах міста Шверін від 27 січня 2014 року по справі № 20 F 341/13 ОСОБА_3 надано право одноосібно приймати рішення щодо визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання дитини разом з батьком до вирішення справи по суті. Після оскарження відповідачкою даного рішення в апеляційному порядку справа направлялася на новий розгляд. Рішенням суду міста Шверін від 13 червня 2014 року рішення цього ж суду від 27 січня 2014 року залишено без змін.

Крім того рішенням суду міста Шверін від 12 травня 2014 року по справі № 20 F 99/14 ОСОБА_2 зобов'язано віддати дитину батькові та заборонено вивозити доньку за межі ФРН.

Однак 10 травня 2014 року відповідачка знов без згоди ОСОБА_3 привезла дитину в Україну та відмовляється повернути її назад до місця свого постійного проживання у ФРН.

Разом з тим, на момент переміщення дитини на територію України ОСОБА_4 постійно мешкала на території ФРН.

Згідно Витягу з свідоцтва про народження № 854/2010, виданого Відділом ЗАГС Шверін, місцем народження дитини є Шверін, ФРН.

За адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4 зареєстрована з 10 грудня 2013 року. Закордонний паспорт дитини, серії НОМЕР_1, видано також цією країною.

Дитина відвідувала з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року дитячий садочок Монтессори, що вбачається з Договору про догляд, укладеного між Діаконічним Товариством НК ТО «Новий берег» з батьком ОСОБА_3

Отже, малолітня ОСОБА_4 до переміщення її на територію України матір'ю успішно адаптувалась та звикла до інших умов, а саме - на території ФРН (а. с. 118, 133, 141, 163 т. 1).

Доказів наявності підстав для відмови у поверненні дитини до Федеративної Республіки Німеччина матеріали справ не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову щодо забезпечення повернення неповнолітньої дитини до ФРН.

Справа розглянута в межах заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про повернення відповідачки разом з дитиною на територію України 10 травня 2014 року без порушення будь-яких рішень адміністративних або судових органів не можуть бути прийняті до уваги.

Оскільки над дитиною була встановлена тимчасова опіка, вивезення ОСОБА_4 без згод батька на територію України є порушенням права на опіку або піклування, встановленого законодавством іншої країни - ФРН. При цьому судова процедура про визнання незаконним утримання дитини та повернення її до постійного місця проживання в ФРН розпочалася до сплину річного терміну, встановленого ч. 1 ст. 12 Конвенції.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді