Справа № 297/2593/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Боротей А.Е., з участю представника позивача за довіреністю ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 за договором адвоката ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу договором дарування та визнання цього договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_1, звернувся із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 23.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром №1547, договором дарування та визнання цього договору недійсним.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.03.1994 року. При житті ОСОБА_6 28.02.2012 року склала заповіт, згідно якого належну їй квартиру вона заповіла йому, ОСОБА_5. В цей час до ОСОБА_6 прийшов проживати ОСОБА_7, який обіцяв допомагати та доглядати за ОСОБА_6 за умови, що він житиме у її квартирі, оскільки він не мав власного житла. В листопаді 2012 року він, позивач, дізнався, що ОСОБА_7 шляхом застосування насилля змусив ОСОБА_6 переписати на нього квартиру, оформив договір купівлі-продажу квартири, при цьому не передав жодних коштів за неї ОСОБА_6. Коли позивач попередив ОСОБА_7, що він звернеться до правоохоронних органів у зв'язку із його діями, тоді ОСОБА_7 оформив у нотаріуса договір дарування частини квартири на позивача та пообіцяв, що буде доглядати за ОСОБА_6 до смерті. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6. Позивач після смерті ОСОБА_6 прийняв спадщину в установленому законом порядку та вважає, що останню психічним тиском було примушено підписати договір відчуження квартири - договір купівлі-продажу, що насправді був договором дарування. При цьому, ОСОБА_5 вважає, що вказаний договір дарування слід визнати недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги ОСОБА_5 та пояснила, що ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки його права як спадкоємця ОСОБА_6 за заповітом були порушені. Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на праві власності в цілому. Чоловік ОСОБА_6 помер ще раніше, дітей у них не було та за нею доглядали родичі, зокрема і ОСОБА_5, який є далеким родичем чоловіка ОСОБА_6. ОСОБА_7 прийшов жити до ОСОБА_6, на умовах, що він доглядатиме за нею та буде допомагати по господарству, яка згодом склала на нього заповіт, яким заповіла йому свою квартиру. Ще при житті ОСОБА_6 скаржилася своїм друзям, що ОСОБА_7 веде себе агресивно по відношенню до неї, наносив їй побої та змусив її переписати на нього квартиру, хоча насправді вона не бажала квартиру ні подарити йому, ні відчужити комусь іншому. Згодом ОСОБА_7 дав їй підписати договір купівлі-продажу квартири та вона не бачила, що підписує, зір у неї був слабий і ОСОБА_7 скориставшись похилим віком ОСОБА_6, шляхом обману, із застосування психологічного тиску заставив її підписати договір купівлі-продажу квартири йому, за що він не сплатив жодних коштів ОСОБА_6. Коли позивач дізнався про договір купівлі-продажу квартири, він став погрожувати ОСОБА_7, що звернеться до правоохоронних органів на його дії, а ОСОБА_7 побоюючись кримінальної відповідальності подарував ОСОБА_5 частину квартири договором дарування. Представник вважала, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був насправді договором дарування, однак цей договір дарування слід визнати недійним, оскільки він не відповідав волі ОСОБА_6 та був нею вчинений внаслідок застосування до неї фізичного та психологічного тиску.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він відбував покарання в місцях позбавлення волі до 2013 року та в телефонному режимі спілкувався із своїм братом ОСОБА_7. Брат проживав у своєї співмешканки ОСОБА_9 по сусідству із ОСОБА_6 та він часто заходив до останньої, допомагав їй по господарству. Згодом брат посварився із ОСОБА_9 та поселився у ОСОБА_6 та доглядав за нею. Пізніше брат повідомив йому, що купив квартиру ОСОБА_6 за 80 000 гривень та частинами виплачує цю суму.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала та пояснила, що її брат ОСОБА_7 проживав у неї, після чого він став проживати із ОСОБА_9. За цей час вона з ним майже не спілкувалася, та ОСОБА_9 їй повідомила, що ОСОБА_7 у 2012 року переїхав жити до ОСОБА_6, яка проживала по сусідству сама та була рада, що хтось за нею буде доглядати.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 в суді пояснив, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений обома сторонами добровільно та будь-якого примусу або тиску на ОСОБА_6. Позивач ОСОБА_5 жодного разу не звертався до правоохоронних органів із заявою на неправомірні дії ОСОБА_7 або його поведінку по відношенню до ОСОБА_6, що є підтвердженням того, що позивач не доглядав за ОСОБА_6, не навідував її та йому не було відомо про її відносини із ОСОБА_7 і наміри продати останньому квартиру. Нотаріус пересвідчившись у дієздатності ОСОБА_6 та її добровільності на відчуження свого майна посвідчили договір купівлі-продажу, у зв'язку чим підстав для визнання його договором дарування та визнання цього договору недійсним не має.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що вона співмешкала із ОСОБА_7 з 1987 року до лютого-березня 2012 року, однак були випадки, що він час від часу жив у своєї сестри ОСОБА_4 та потім повертався до неї. На початку 2012 року ОСОБА_7 пішов жити до ОСОБА_6, яка проживала сама та він же допомагав їй, оскільки вона вже була в такому віці, що потребувала сторонньої допомоги. Відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були хороші, однак були випадки, що він кричав на неї та поводив себе з нею грубо. У 2013 році ОСОБА_7 позичив у неї, ОСОБА_9, 6 000 грн. на оформлення документів, однак конкретно які документи оформляв їй не було відомо. Позивача ОСОБА_5 вона жодного разу не бачила приходити до ОСОБА_6. Про договір купівлі-продажу квартири їй повідомив ОСОБА_7 у 2013 році, однак обставин при яких був укладений договір він не розказував.

Свідок ОСОБА_10 в суді показала, що вона довгі роки дружила із ОСОБА_6 та її чоловіком і часто спілкувалася з ними. Коли чоловік ОСОБА_6 захворів, то він попросив ОСОБА_7 піклуватися його дружиною і доглядати за нею. Після смерті чоловіка ОСОБА_6 дійсно піклувався ОСОБА_7, який став проживати у неї, проте з часом він почав себе поводити агресивно по відношенню до неї, забирав її пенсію і не пускав до неї нікого. Сама ж ОСОБА_6 боялася від нього і казала, що після її смерті квартира належатиме ОСОБА_7, що весь час підтверджував і сам ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_11 показала, що після смерті чоловіка ОСОБА_6 залишилася сама, а ОСОБА_7 пояснював їй, ОСОБА_11, що йому немає де жити і він взамін за можливість безкоштовного проживання у квартирі ОСОБА_6 допомагатиме їй у всьому та доглядатиме за нею. На такі умови погоджувалася і сама ОСОБА_6, однак наміру продавати свою квартиру вона не мала. При зустрічах із ОСОБА_6 вона не жалілася на ОСОБА_7, бо боялася від нього, неодноразово мала синяки на тілі. ОСОБА_5, як далекий родич сім'ї ОСОБА_6 іноді приїжджав до них в м. Берегово, допомагав ОСОБА_6 матеріально та після чергової сварки із ОСОБА_7, останній признався йому, що квартира належить йому і його ніхто звідти не вижене.

Допитана в судовому засіданні свідок - приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 показала, що 23.05.2012 року вона посвідчувала договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Сумнівів у добровільності наміру ОСОБА_6 на відчуження квартири у неї, ОСОБА_8, не було, оскільки вона казала, що не тільки її особисте рішення продати квартиру ОСОБА_7, а це було також бажанням її покійного чоловіка. Крім того, ОСОБА_6 на її запитання повідомила, що кошти за продаж квартири їй заплатили, однак це не входить в її обов'язки, як нотаріуса перевіряти твердження продавця про отримання ним коштів. ОСОБА_6 перечитувала сама договір купівлі-продажу без окулярів, а нею, як нотаріусом додатково роз'яснювався зміст договору.

Свідок - приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 в суді показала, що 28.02.2012 року вона посвідчувала заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7. До неї по місцю роботи прийшов чоловік та повідомив, що жінка похилого віку бажає скласти заповіт, на що вона пішла по місцю проживання цієї жінки по АДРЕСА_1. ОСОБА_6 казала, що бажає скласти заповіт на користь ОСОБА_7, який за нею доглядає. Розмову вона вела із ОСОБА_6 без присутності ОСОБА_7, а також вона особисто диктувала дані ОСОБА_7. Підготувавши текст заповіту вона повернулася по місцю проживання ОСОБА_6, де остання вголос прочитала заповіт та підписала його.

Суд вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, допитав свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 28 лютого 2012 року ОСОБА_6 на випадок смерті залишила заповіт, згідно якого належне їй на праві власності житло - квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_7 (а.с. 5).

23.05.2012 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 03.12.2012 року (а.с. 13-15).

Згодом 03.12.2012 року ОСОБА_7 подарував безоплатно, а ОСОБА_5 прийняв у дар 41/100 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10,11).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 9).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 8).

24.05.2014 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка залишила заповіт на його ім'я, посвідчений нотаріусом 31.07.2012 року (а.с. 6,7).

01.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Берегівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_7 (а.с. 88).

Позивач та його представник у своїх вимогах посилаються на статтю 235 ЦК України, згідно якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Також ними зазначено, що відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ч. 1 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обов'язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Судом встановлено, що 23.05.2012 року ОСОБА_6 уклала із ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири, який був нотаріально посвідчений. Згідно вказаного договору сторони підтвердили факт повного розрахунку між ними.

Допитаний в судовому засіданні нотаріус, який посвідчував вказаний договір купівлі-продажу підтвердила, що укладення договору з боку ОСОБА_6 відповідало її волі та вона усвідомлювала, який правочин вона вчиняє.

Тобто, з договору купівлі-продажу вбачається, що сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Представник позивача показами свідків не довела ту обставину, що договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 насправді був договором дарування виходячи з наступного.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали, що ОСОБА_7, який проживав із ОСОБА_6 піклувався про неї, допомагав їй, оскільки дітей вона не мала, близьких родичів або інших осіб, які б їй допомагали в неї не було. Сама ж ОСОБА_6 при житті стверджувала їм, що квартира належатиме ОСОБА_7 після її смерті, підтвердженням чого є і її заповіт на користь ОСОБА_7 складений нею 28.02.2012 року.

Свідок ОСОБА_12 зазначила, що ОСОБА_6 свідомо, без будь-якого тиску залишила заповітне розпорядження на ОСОБА_7.

Крім того, свідок ОСОБА_8 підтвердила, що при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_6 повідомила їй, що ОСОБА_7 має стати власником квартири і цього також хотів її покійний чоловік.

Жоден із допитаних свідків не повідомляв про те, що після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 жалілася на те, що ОСОБА_7 змусив її фізичним або психологічним тиском укласти вказаний договір, ні позивач ОСОБА_5, ні інший далекий родич ОСОБА_6 - ОСОБА_11 не зверталися до правоохоронних органів на неправомірні дії ОСОБА_7. Отже, це свідчить, що таких дій не було.

Крім того, нікому із допитаних свідків не було відомо про те, коли і яким чином ОСОБА_7 провів розрахунок із ОСОБА_6 за квартиру, а покази свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 позичив у неї у 2013 році 6000 грн. на оформлення документів ще не є доказом на підтвердження того, що він не мав власних коштів у травні місяці 2012 року на придбання квартири.

Нормами ст. 203 ЦК визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК.

На підставі вищенаведеного суд вважає, що в судовому засіданні повно та всебічно були досліджені всі обставини справи та встановлено, що підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, укладеного 03.12.2012 року, договором дарування та визнання цього договору недійсним не має, позаяк договір був укладений ними вільно і відповідав їхній внутрішній волі з реальним настанням правових наслідків, що були обумовлені ним.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України,

рішив:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу договором дарування та визнання цього договору недійсним - відмовити.

Вжитий захід забезпечення позову, згідно ухвали про забезпечення позову від 11 листопада 2014 року, яким було накладно арешт на квартиру АДРЕСА_1, після набрання рішенням законної сили - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Гал Л. Л.