Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Харитонової Г. Л. , при секретарі Алексіоглу Т.С., за участю адвоката Бірюкової І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та стягнення судових витрат ,

В С Т А Н О В И В:

18 червня 2015 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення судових витрат , де зазначила, що 25 листопада 2013 року вона по АДРЕСА_1 на земельній ділянці встановила бетонний паркан, вартістю 2180 грн.( разом з установкою). Зазначений будинок на праві власності належить її матері, але фактично в ньому мешкає її небіж з дружиною. Відповідач був категорично проти встановлення паркану, у зв'язку з чим між ними неодноразово виникали конфлікти. 8 грудня 2013 року вночі відповідач разом з незнайомими їй людьми ломами розбив паркан. За даним фактом вона зверталася до правоохоронних органів, які проведеною перевіркою встановили відсутність ознак складу злочину, в зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду для захисту свої законних прав . Крім матеріальної шкоди діями відповідача їй була спричинена і моральна шкода, яку вона оцінює у 2000 грн. Просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 2180 грн. , моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити пояснивши ,що домоволодіння, розташоване за адресою : АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом та перебувало у користуванні її матері - ОСОБА_8 до часу смерті останньої до 2001 року. Після смерті матері вона користувалася домоволодінням та восени 2013 року вирішила збудувати паркан. Право власності або користування на земельну ділянку за вказаною вище адресою оформлено не було та вона зверталася до Маріупольської міської Ради щодо можливості побудувати паркан, де їх роз'яснили, що це можливо за згодою сусідів. Вона цю згоду отримала та уклала договір на встановлення паркану, за який сплатила 2180 грн. 25 листопада 2013 року приїхали робочі та почали встановлювати столи. Це побачила дружина відповідача, зателефонувала йому, він приїхав, почав лаятися та розкидав стовпи, у зв'язку з чим вона телефонувала до міліції. Відповідач поїхав, а робочі добудували паркан. Протягом часу між 25 листопада 2013 року та 8 грудня 2013 року хтось розбив плита паркану, вона впевнена,що відповідач. 8 листопада 2013 року о 3 годині ночі приїхав відповідач з трьома хлопцями та розбили паркан. ОСОБА_4,що на той час проживала у АДРЕСА_1 сказала їй,що паркан розбив відповідач. Просила стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду у сумі 2180 грн. та моральну шкоду у сумі 2000 грн., оскільки внаслідок дій відповідача у неї збільшився тиск, вона проходила лікування, витрачала гроші на ліки, до лікаря щодо лікування не зверталась.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що мешкає неподалік позивачки по АДРЕСА_2 Позивачка самочинно засипала балку, спилила дерева, а потів встановила паркан. Його дружина написала скаргу до Маріупольської міської Ради та було видано припис - знести паркан. Не заперечує,що між ним та позивачкою була сварка з приводу паркану. Позов не визнає , оскільки він паркан не ламав та шкоду позивачці не спричиняв.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у Іллічівському районі м. Маріуполя по АДРЕСА_1, який знаходився у користуванні матері позивачки - ОСОБА_8 до часу смерті останньої до 2001 року. Після смерті матері позивачка доглядала будинком , а в листопаді 2013 року вирішила збудувати паркан , на встановлення якого витратила особисті кошти у сумі 2180 грн. Під час встановлення паркану - 25 листопада 2013 року між позивачкою та відповідачем відбувалася сварка щодо його встановлення. 8 грудня 2013 року паркан був зруйнований та позивачка, вважаючи відповідача винним у зруйнуванні паркану звернулася до суду про захист законних прав та інтересів та стягнення спричиненої шкоди.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог , суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Позивачкою ця вимога не виконана.

Допитані за клопотанням позивачки у судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 пояснили про те,що їм відомо про те,що позивачка за особисті кошти обладнала паркан на земельній ділянці по АДРЕСА_1, який в подальшому був зруйнований, але безпосередньо вони не бачили,хто саме зруйнував паркан.

Позивачка в судовому засіданні посилалась на свідчення ОСОБА_4, що на той час проживала у АДРЕСА_1 , та яка , за її словами бачила , як відповідач руйнував паркан о 3 годині ночі 8 грудня 2013 року. Позивачка у судовому засіданні клопотання щодо її допиту не заявляла.

Відповідно до ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тобто, діючим Цивільно- процесуальним Кодексом України не передбачено такий доказ, як свідчення зі слів.

Інших доказів причетності відповідача до спричинення їй шкоди позивачка не навела.

За таких обставин суд приходить до висновку про те , що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позивачці відмовлено в позові, немає підстав для стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та стягнення судових витрат - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Г. Л. Харитонова