Справа № 462/2671/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1140/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шумської Н.Л.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Львівської області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про звільнення майна з-під арешту та усунення перешкод у здійсненні права власності, -

в с т а н о в и л а:

18 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до прокуратури Львівської області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, який в подальшому уточнила, - про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку)вантажного автомобіля-фургона марки Volkswagen WV Т5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, у МРЕВ ДАІ ГУ МВСУ у Львівській області, який придбала 06.08.2009 року, після чого здійснила його реєстрацію та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і номерний знак НОМЕР_1. Через певний час вона зробила переобладнання транспортного засобу з вантажного автомобіля-фургона марки Volkswagen WV Т5 на вантажопасажирський. У зв'язку з чим повторно звернулась в МРЕВ ДАІ ГУ МВСУ у Львівській області з метою перереєстрації вказаного автомобіля. Внаслідок перереєстрації отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18.08.2009 року. Однак, в подальшому їй стало відомо, що постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області від 23 травня 2011 року Сапуцького Р.Я. на її автомобіль накладено арешт у кримінальній справі № 181-0311. Оскільки вона не є обвинувачем чи потерпілим у справі, автомобіль не був визнаний речовим доказом, відтак порушуються її права як власника, тому просила суд зняти арешт з автомобіля.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Звільнено з-під арешту та знято заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) автомобіля марки Volkswagen WV Т5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 належного на праві власності ОСОБА_2, накладеної на вказаний автомобіль постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області молодшого радника юстиції Сапуцького Р.Я. від 23 травня 2011 року у кримінальній справі №181-0311.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_2 шляхом зобов'язання УДАІ ГУМВС України у Львівській області зняти арешт та заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) щодо автомобіля марки Volkswagen WV Т5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, накладених постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області молодшого радника юстиції Сапуцького Р.Я., від 23 травня 2011 року у кримінальній справі № 181-0311.

Рішення суду оскаржило Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, вважає його незаконним та необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що кримінальна справа № 181-0311 по обвинуваченню ОСОБА_5 розглянута Личаківським районним судом і вирок набрав законної сили, його звільнено від кримінальної відповідальності на підставі акту амністії. Однак, питання про накладення заборони на проведення реєстраційних операцій щодо транспортних засобів не було вирішено під час звільнення особи від кримінальної відповідальності і така заборона діє. З огляду на викладене вважає, що рішення про скасування арешту повинно було бути прийняте в порядку передбаченому КПК України, що діяв до набрання чинності КПК України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Інші учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 93, 94), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

06 серпня 2009 року ОСОБА_2 придбала автомобіль Volkswagen WV T5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, після чого здійснила його реєстрацію та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і номерний знак НОМЕР_1. Через певний час вона зробила його переобладнання з вантажного автомобіля-фургона марки Volkswagen WV T5 на вантажопасажирський, у зв'язку з чим повторно звернулась в МРЕВ ДАІ ГУ МВСУ у Львівській області з метою перереєстрації вказаного автомобіля. Внаслідок перереєстрації отримала свідоцтво НОМЕР_3 від 18.08.2009 року про реєстрацію транспортного засобу.

Під час здійснення реєстрації вищевказаного автомобіля працівниками ВРЕР ДАІ було проведено перевірку з питань наявності арештів чи заборон на придбаний автомобіль, чого виявлено не було.

Проте, 23.05.2011 року постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. накладено заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація) автомобіля Volkswagen WV T5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, належного на праві приватної власності ОСОБА_2 в ході розслідування кримінальної справи № 181-0311, порушеної щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищення службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 364 ч. 3, ст. 365 ч. 1 КК України та фактом підроблення документів і їх використання невстановленими особами за ознаками злочинів передбачених ст. 358 ч.ч. 1, 3 КК України.

У даній кримінальній справі вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2013 року, який набрав законної сили, службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області визнано винними у скоєнні злочинів та притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому на даний час немає будь-яких законних підстав для обмеження ОСОБА_2 права власності в частині вільного розпорядження своїм майном, тобто автомобілем Volkswagen WV T5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1.

Позивачка у справі ОСОБА_2 не була підозрюваним чи обвинуваченим у даній кримінальній справі, відтак, накладення заборони на належний їй транспортний засіб є протиправним та порушує її право власності охоронюване законом.

Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності на вище вказаний автомобіль набуто позивачем у спосіб визначений законом. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Норами ч.ч. 1. 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника.

В даному випадку в діях ОСОБА_2 не встановлено неправомірної поведінки при купівлі автомобіля; майно придбано у законний спосіб; належним чином оформлено правовстановлюючі документи, сплачено відповідний податок за проведення перереєстрації вищевказаного транспортного засобу та проведено всі інші передбачені законом платежі, тобто, автомобіль Volkswagen WV T5, 2003 року випуску, кольору сірий металік, № кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, позивачкою у власність набуто правомірно.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Приписами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, згідно установленої судової практики Верховного Суду України, висловленої в постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, «право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власті поширюється на ці відносини».

Таким чином, з огляду на наведені судом доводи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки порушене право позивачки підлягає судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що рішення про скасування арешту повинно було бути прийняте в порядку передбаченому КПК України, що діяв до набрання чинності КПК України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI, спростовуються висновком Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-26 цс-13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковим для всіх судів України, - згідно якого вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5.

З огляду на викладене, зазначений спір є цивільно-правовим і відповідно до ст. 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Решта доводів апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шумська Н.Л.