УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Гвоздика П.О., Дербенцевої Т.П.,

Писаної Т.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 липня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачеві надано кредит у розмірі 29 484 грн, строком до 19 липня 2008 року, зі сплатою 25% річних. У зв'язку із тим, що позичальник не виконує своїх зобов'язань, у ОСОБА_3 утворилася заборгованість з основного зобов'язання в розмірі 29 484 грн та заборгованість по відсотках в розмірі 133 124 грн 32 коп. Крім того, банком відповідачеві нарахована пеня в розмірі 313 406 грн 08 коп.; фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн; відсоткова складова штрафу в розмірі 10 833 грн 87 коп. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача, з урахуванням заборгованості, стягнутої з ОСОБА_3 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2012 року, в загальному розмірі 228 011 грн 34 коп., а також понесені по справі судові витрати.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 174 942 грн 19 коп. Вирішено питання про судовий збір. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31 024 грн 78 коп. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором унаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього з урахуванням заборгованості, стягнутої з ОСОБА_3 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2012 року 174 942 грн 19 коп. Відмовляючи у стягненні пені, суд першої інстанції застосував позовну давність.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру кредитної заборгованості, виходив із того, що місцевий суд дійшов до безпідставного висновку про необхідність стягнення з відповідача як основного боргу, так і відсотків та штрафів у зв'язку зі скасуванням заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2012 року, чим вийшов за межі позовних вимог.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами установлено, що 19 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 29 484 грн зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості строком до 19 липня 2008 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2012 року, яке у подальшому скасовано та позов залишено без розгляду, було стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку 259 336 грн 93 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, за розрахунком банку станом на 1 липня 2014 року утворилась заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 228 011 грн 34 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 256, 259, 261, 267, 526, 527, 1049 ЦК України та з огляду на умови надання споживчого кредиту стягнув з відповідача суму заборгованості за кредитом та проценти за користування кредитними коштами і нараховані штрафи. У стягнення пені суд відмовив за пропуском строку позовної давності.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підставність та доведеність позовних вимог, які ґрунтувалися на невиконанні позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Разом із тим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що місцевий суд стягуючи з відповідача кредитну заборгованість у розмірі 174 942 грн 19 коп. вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві банк просив суд стягнути розмір заборгованості без урахування суми, яка була стягнути судовим рішенням, яке у подальшому було скасовано, та розмір такого боргу становить 31 024 грн 78 коп.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи убачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові просив суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 228 011 грн 34 коп, з урахуванням суми боргу, яка була стягнута за судовим рішенням, яке у подальшому було скасовано (а.с. 2-4). Тобто висновок апеляційного суду про те, що місцевий суд при розгляді справи вийшов за межі позовних вимог є безпідставним, оскільки вимоги про стягнення відповідної суми заявлені позивачем, і це забезпечує поновлення його порушеного права.

Апеляційний суд не врахував, що предметом спору є стягнення виниклої заборгованості за кредитним договором, і зазначення суми боргу, яку просить стягнути банк, не є межами позову у розумінні ст. 11 ЦПК України.

Також не можна погодитись і з висновками місцевого суду про стягнення боргу з відповідача у розмірі 174 942 грн 19 коп. з огляду на наступне.

Заперечуючи поти позову ОСОБА_3 указував на те, що він не був ознайомлений саме з Умовами під час укладення кредитного договору, відповідно до яких проведений розрахунок.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не перевірив, які саме Умови діяли на момент укладання кредитного договору із ОСОБА_3, не з'ясував, із яким текстом Умов був ознайомлений останній при підписанні заяви на видачу кредиту; обставин, пов'язаних із виконанням відповідачем умов договору не дослідив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з абз. 1 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК.

Отже, нарахування комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, а вимог згідно ст. 625 ЦК України банк не заявляв. Строк кредитного договору сторонами визначено до 19 липня 2008 року, а заборгованість розрахована банком до 1 липня 2014 року, на що судом уваги не звернуто.

Також суд не перевірив чи виконував боржник заочне рішення суду від Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2012 року, яке у подальшому було скасовано, тобто воно не підлягає примусовому виконанню, а відтак, визначення заборгованості у розмірі 174 942 грн 19 коп. є передчасним.

Разом із тим, місцевий суд першої інстанції ухвалюючи заочне рішення застосував строк позовної давності відносно вимог про стягнення пені, при цьому не звернув уваги на те, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони (правова позиція Верховного Суду України висловлена в постанові № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року).

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суди не встановили фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення вимог процесуального та матеріального права призвело до ухвалення судового рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є.Червинська
Судді:П.О.Гвоздик
Т.П.Дербенцева
Т.О.Писана
О.В.Ступак