АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

07 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про встановлення факту та відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2015року,

В С Т А Н О В И Л А:

позивач у листопаді 2014 р. звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати факт ушкодження його здоров'я внаслідок ядерного опромінення, визнати за ним право на отримання моральної шкоди, завданої каліцтвом та іншими ушкодженнями здоров'я, порушенням його прав та свобод прийняттям щорічних Законів України «Про Державний бюджет», якими зупинялась дія соціальних законів України, постійне недоотримання компенсацій, визначених чинним Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та стягнути на його користь 100 000 грн. моральної шкоди, визнати за ним право та стягнути на його користь компенсацію за ядерну шкоду в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, оскільки йому не нараховувалась та не сплачена компенсація за ядерну шкоду відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також допустити негайне виконання рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р. було закрито провадження по справі в частині вимог про визнання права на отримання одноразової компенсації за ядерну шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на день виплати, передбаченої ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та стягнення зазначеної одноразової компенсації в зв'язку з відмовою позивача від позову.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р. було відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підставами.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував, що він є інвалідом 2 групи з числа учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія І) і його захворювання пов'язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Позивач в позовній заяві зазначав, що моральна шкода, яку він просить стягнути з відповідача в сумі 100 000 грн., була заподіяна йому втратою працездатності, порушенням його прав та свобод прийняттям щорічних Законів України «Про Державний бюджет України», якими призупинялась дія соціальних законів, звуженням обсягу його прав, що визнавались Конституційним Судом України неконституційними, недоотримання компенсацій, які визначені в Законі України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», визначення Кабінетом Міністрів України розміру одноразової компенсації в сумі 284 грн. замість 45 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р. було відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постановою КМ України №836 від 26.07.1996 р. Вказаними нормативним актами врегульовано отримання відповідних компенсацій за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка пов'язана з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт ушкодження здоров'я позивача не потребував встановлення, оскільки з 2000 р. йому встановлено 2 групу інвалідності і його захворювання пов'язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 1167 ЦК України.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території. Державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципах:

пріоритету життя та здоров'я людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, повної відповідальності держави за створення безпечних і нешкідливих умов праці;

комплексного розв'язання завдань охорони здоров'я, соціальної політики і використання забруднених територій на основі державних цільових програм з цих питань та урахування інших напрямів економічної та соціальної політики, досягнень в галузі науки та охорони навколишнього середовища;

соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тощо.

Позивачем було реалізовано його право на отримання одноразової компенсації відповідно до ст. 48 вказаного Закону. В ст. 62 цього Закону визначено, що Роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Посилання позивача на звуження його прав в результаті прийняттям щорічних Законів України «Про Державний бюджет України» та постанов Кабінетом Міністрів України, чим йому заподіяно моральної шкоди, є необґрунтованим, оскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України зазначив, що положення ч.3 ст. 95 Конституції України стосовно прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями ч.2 цієї статті, ст. 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, в аспекті конституційного подання положення ст.1, ч.1, 3 ст. 95 Конституції України в системному зв'язку з положеннями ст. 3, ч.1 ст. 17, ч.3 ст. 22 та ст.ст. 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в аспекті конституційного подання положення ч.2 ст. 96, пунктів 2, 3, 6 ст. 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Правовідносини, які виникли між сторонами даної справи, регулюються нормами бюджетного законодавства та є такими, що мають соціальну природу.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді

Справа №752/19415/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/6379/2014

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.