У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: позивача, третьої особи та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3; про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, та 1/2 частини вартості навчання,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року вимоги позивача задоволено частково:

· стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., в розмірі 2 000 гривень щомісячно, починаючи з 11 лютого 2015 року і до припинення навчання, а саме до 30 червня 2016 року, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років;

· стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18 450 гривень, що становить 1/2 вартості понесених позивачем витрат на навчання ОСОБА_3;

· стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 243, 60 гривень судового збору.

ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення 2 000 гривень понесених витрат на правову допомогу з ОСОБА_1

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликалася на її незаконність через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи її, зазначала про недоведеність обставини оплати навчання сина протягом 2010-2014 років у Рівненському економіко-гуманітарному та інженерному коледжі, що становило 26 400 гривень. Вважала, що обставини, які встановлені судом, спростовуються показаннями її, як свідка, та свідка ОСОБА_4

Суд не взяв до уваги твердження відповідача про безпідставність вимог позивача щодо одноособової оплати навчання сина в Приватному вищому навчальному закладі "Міжнародний економіко-гуманітарний університет ім. академіка Степана Дем'янчука" за час 2014-2015 років, а також не врахував її докази про участь в утриманні сина. Про цей факт свідчить договір оренди 1/2 частини належного на той час відповідачу нежитлового приміщення (аптеки) по вулиці Театральній, 11, в м. Рівне, який діяв протягом лютого 2012 року - серпня 2013 року. Позивачем за договірними зобов'язаннями їй перераховано 72 000 гривень, які спрямовані на утримання сина. Ці кошти повністю охоплюють спірні 36 900 гривень, що складають оплату навчання за 2010-2015 роки.

При визначенні розміру аліментів суд необґрунтовано врахував наявність у відповідача кількох торговельних кіосків на "Ринку Дикого" і її проживання за кордоном. Насправді вона не працює, не займається господарською діяльністю, не має постійних та регулярних джерел доходів, а тому може сплачувати лише 700 гривень щомісяця на утримання сина.

З цих підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 2 000 гривень аліментів на утримання сина і 1/2 частини вартості навчання у сумі 18 450 гривень, ухваливши нове - про відмову у стягненні 18 450 гривень у рахунок оплати навчання та стягнувши аліменти на утримання сина в розмірі 700 гривень щомісяця.

На обґрунтування апеляційної скарги позивач, вважаючи оскаржуване рішення в частині встановлення кінцевого строку стягнення аліментів та відмови в позові про стягнення витрат на правову допомогу ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, покликався на недодержання судом вимог ст. 213 ЦПК України.

Хибними є висновки суду про стягнення аліментів до 30 червня 2016 року, оскільки нормами ст. 199 СК України встановлено, що продовження навчання є підставою для стягнення аліментів до досягнення сином 23 років, а не до закінчення навчання у навчальному закладі.

При відмові у стягненні витрат на правову допомогу суд не урахував правил ст. 79, ч. 1 ст. 88 ЦПК України, Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", а також доведеність вимоги позивача через надання відповідного договору і довідки про оплату клієнтом звіту адвоката про виконану роботу.

Виходячи з наведеного, просить рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року змінити в частині встановлення строку стягнення аліментів з 30 червня 2016 року на ІНФОРМАЦІЯ_3 та скасувати в частині відмови в позові про стягнення витрат на правову допомогу, присудивши на його користь 2 000 гривень цих витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання сина, який продовжує навчання, не надає, участі в оплаті навчання до досягнення ним 23 років не бере, а тому стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача на утримання сина 2 000 гривень аліментів щомісяця та 18 450 гривень як 1/2 частину вартості навчання.

В зв'язку з недоведеністю вимоги позивачу відмовлено у стягненні 2 000 гривень понесених витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, і ця обставина сторонами не оспорюється, від шлюбних відносин ОСОБА_2 і ОСОБА_1 мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. З жовтня 2009 року вони припинили вести спільний побут, сумісне господарство та проживати разом, а 27 лютого 2012 року рішенням Рівненського міського суду шлюб між ними розірвано (а.с. 3).

Після припинення подружніх відносин за згодою сторін син продовжував проживати з позивачем, у якого й перебував на утриманні.

З 1 вересня 2010 року по 29 червня 2014 року ОСОБА_3. навчався на денній платній формі навчання за спеціальністю "Правознавство" у Приватному вищому навчальному закладі І рівня акредитації "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж". Вартість навчання за ці роки складає 26 400 гривень, яке оплачено повністю і своєчасно (а.с. 4).

З 1 вересня 2013 року він навчається на денній формі 3 курсу юридичного факультету Приватного вищого навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет ім. академіка Степана Дем'янчука" за спеціальністю "Правознавство", навчання платне, а його щорічний розмір становить 12 000 гривень. Термін навчання - з 01.09.2013 року по 30.06.2016 року (а.с. 5).

Відповідач матеріальної допомоги ОСОБА_3 не надає, плату за навчання не вносить.

Вважаючи, що ОСОБА_1 порушує права сина на його утримання і участь у затратах на навчання, у лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, вимагаючи стягнути на його користь аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 2 000 гривень аліментів щомісяця, починаючи з дня подачі позову і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23-річного віку, та 1/2 частину понесених витрат на навчання сина, що складає 18 450 гривень.

З урахуванням перевірених у судовому засіданні фактичних даних суд першої інстанції обґрунтовано з'ясував факти оплати позивачем за навчання ОСОБА_3. протягом 2010-2015 років, що в сукупності становить 36 900 гривень, а як 1/2 частина витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2, складає суму 18 450 гривень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Норми ч. 1 ст. 182, ч. 1 ст. 184 СК України встановлюють, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

· стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

· наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

· інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів зважає на те, що при визначенні розміру матеріальної допомоги судом першої інстанції правильно враховано відсутність у ОСОБА_1 постійного, стабільного заробітку (доходу), вартість навчання ОСОБА_3 вартість підручників, проїзду до навчального закладу, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Доводи апеляційної скарги відповідача про завищений розмір витрат на навчання апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються правильністю висновків суду.

На а.с. 7 і 30 містяться квитанції 696.282.1, 2797.214.1, де вказано про оплату ОСОБА_2 за навчання сина 6 000 гривень і 4 800 гривень.

Як ствердила в суді першої інстанції сама ОСОБА_1, на початку 2011 року вона забрала речі і виїхала зі спільного з позивачем житла. Позивач і ОСОБА_3. зазначали про те, що вона припинила з ними проживати та вести спільний побут ще у 2009 році.

За таких обставин ОСОБА_1 не оплачувала разом з позивачем навчання сина за 2010-2011 роки та 2011-2012 роки - як вона на тому наполягала.

Судом вірно оцінено і те, що обставина укладення 27 лютого 2012 року договору оренди нежитлового приміщення (аптеки) між сторонами свідчить про існування між ними виключно цивільно-правових відносин, адже жодним чином не обумовлюють аліментних прав і обов'язків (а.с. 20-24, 25).

Тому недоведеними є заперечення відповідача про те, що ОСОБА_1 сплачувала на підставі зазначеного договору аліменти на утримання сина, який продовжував навчання.

Не можна погодитися і з покликаннями її апеляційної скарги про неврахування показань свідків при з'ясуванні обставин щодо стягнення 1/2 частини вартості за навчання сина.

Так, норми ч. 1 ст. 58 і ч. 2 ст. 59 ЦПК України вказують, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, у цивільному процесі обставини оплати за навчання не можуть доказуватися виключно показаннями свідків, а повинні ґрунтуватися на інших - об'єктивних, переконливих і процесуально прийнятних доказах у їх сукупності.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про зміну строку стягнення аліментів - з 30 червня 2016 року, тобто до закінчення навчання, на ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто до досягнення сином 23 років.

Правила ст. 199 СК України вказують про обов'язок батьків утримувати сина, дочку, які продовжують навчання, до досягнення ними 23 років, однак ця норма передбачає припинення стягнення аліментів у разі виникнення однієї з преклюзивних (присічних) подій - припинення навчання або досягнення 23 років. Оскільки прогнозоване навчання припиняється 30 червня 2016 року, тому відсутні й підстави стверджувати про продовження стягнення аліментів до досягнення сином 23 років.

Колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача витрат на правову допомогу є обґрунтованими з таких міркувань.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних зі сплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на допомогу адвокатом було надано лише довідку про сплату позивачем на її користь 2 000 гривень на підставі договору про правову допомогу і представництво інтересів у суді від 25.02.2015 року (а.с. 32).

Будь-яких належних і допустимих доказів про погодинну участь адвоката в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді з відповідним розрахунком грошового розміру понесених позивачем витрат надано не було, а судом першої інстанції їх не здобуто.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення є ухвалення судом першої інстанції свого рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : Судді :