Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 242/3490/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Черков В.Г.
№22-ц/778/2157/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визначення єдиної частки аліментів на утримання неповнолітніх дітей

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с.90-91) та в якому просив стягувати з нього аліменти:

- у розмірі 1/6 всіх видів заробітку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,

- у розмірі 1/6 всіх видів заробітку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину на користь на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,

- відкликати раніше виданий виконавчий лист № 2/242/1083/13, виданий 10.09.2013 року Селидівським міським судом Донецької області;

- відкликати раніше виданий виконавчий лист № 2/571, виданий 19.10.2009 року Кузнецовським міським судом Рівненської області.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав наступне.

За рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.10.2009 року з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частин всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, за рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2013 року з нього на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 18.02.2014 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Загальний розмір стягуваних з нього аліментів перевищує половину його заробітку, що суттєво погіршує його матеріальне становище.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 грудня 2014 року позов задоволено.

Зменшено визначений за рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.10.2009 р. розмір аліментів, який стягується з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/3 до 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Зменшено визначений за рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2013 року розмір аліментів, який стягується з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1/4 до 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист, виданий на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.10.2009 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, повернуто суду, який його видав.

Виконавчий лист, виданий на підставі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину, повернуто суду, який його видав.

Всі особи, які беруть участь у цій справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.76-77) просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

У судове засідання 14.05.2015 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, про час та місце розгляду цієї справи (а.с.82-93) всі особи, які беруть участь у цій справі, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, апелянт - позивач ОСОБА_2 подала суду поштою клопотання (а.с.94-96), в якому просила проводити розгляд цієї справи апеляційним судом без її участі, оскільки буде зайнята у цей час підсумковою атестацією сина у НВК, апеляційну скаргу підтримує.

Інші особи, які беруть участь у цій справі, про причини своєї неявки апеляційному суду не повідомили.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у цій справі, окрім ОСОБА_2, та, враховуючи вказане вище клопотання ОСОБА_2, ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у цій справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи у цій справі уточнений позов ОСОБА_3, керувався ст.ст. 183, 192 СК України, ст. 51 Конституції України, ЗУ "Про виконавче провадження", постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів", ст.ст. 212-214 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності уточнених позовних вимог останнього.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_3 є батьком неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія а.с.9).

- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, (свідоцтво про народження, копія а.с.10).

З позивача ОСОБА_3 стягуються аліменти за рішеннями судів на утримання цих дітей на користь відповідачів у цій справі, а саме:

- за рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.10.2009 року (а.с.7) на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2009 року і до його повноліття;

- за рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2013 року (а.с.8) на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 01.08.2013 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Згідно із ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Отже, закон встановлює правову рівність матеріальних обов'язків батька та матері.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Виходячи із аналізу норми, передбаченої ч.3 ст. 183 СК України, метою законодавчого закріплення правила продовження стягнення аліментів на молодшу дитину за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття аліментів, є захист права неповнолітньої дитини на утримання батьками. Отже продовження стягнення аліментів на утримання молодшої дитини, виходячи із принципу рівності часток на кожну дитину, прямо встановлено законом. Разом з тим, продовження стягнення аліментів на молодшу дитину виходячи з принципу рівності часток не позбавляє права того з батьків, з яким проживає молодша дитина на звернення до суду із позовом про визначення розміру аліментів на утримання цієї дитини.

Згідно із ст.192 ч.1 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ч.4 ст.70 Закону Украъни "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

При встановленні розміру аліментів, суд враховує не тільки матеріальне становище того, з батьків, з ким проживає дитина, але й платника аліментів.

Позивач зазначив у позові і підтримав свої вимоги в заяві про визначення єдиної частки в розмірі 1/6 при стягненні аліментів на двох синів, але судом вбачається, що малося на увазі про зменшення розміру аліментів на кожну дитину до 1/6 частини всіх видів заробітку.

Враховуючи той факт, що загальний розмір відрахувань із заробітної плати позивача перевищує п'ятдесят відсотків заробітної плати, суд першої інстанції правильно вважав позовні вимоги ОСОБА_3 такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Як наполягала апелянт у своїй апеляційній скарзі у цій справі, вона лише 09.01.2015 року отримала судову повістку, направлену їй 23.12.2014 року (а.с.48-49), на судове засідання, призначене судом першої інстанції на 30.12.2014 року, у зв'язку із чим, була позбавлена надати суду першої інстанції додаткові докази, якими вона заперечує проти позову позивача у цій справі.

Розгляд справи судом першої інстанції за відсутністю відповідача ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах, є порушенням норм процесуального права, але яке не призвело до неправильного вирішення цієї справи.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 було відоме про те, що суд першої інстанції розглядає зазначену справу, де вона приймає участь як відповідач, та вона мала можливість надіслати суду першої інстанції будь-які письмові докази в будь-який час, не чекаючи на судову повістку суду.

Тим більш, що рішення, яке є предметом апеляційного оскарження у цій справі, є вже другим заочним рішенням суду першої інстанції у цій справі.

Оскільки, попереднє заочне рішення суду від 13.11.2014 року (а.с.23-24) було скасовано судом першої інстанції ухвалою від 22.12.2014 року (а.с.46) в порядку задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд судом останнього (а.с.36-37).

Саме тоді ще до цієї заяви ОСОБА_2 мала надавати суду першої інстанції всі наявні у неї докази в обґрунтування її заперечень проти позову позивача у цій справі.

Проте, ОСОБА_2 цього не зробила (а.с.36-39).

Не надано цих доказів ОСОБА_2 й на теперішній час до апеляційної скарги, яка є предметом апеляційного розгляду у цій справі.

Додатками апеляційної скарги ОСОБА_2 є лише копії медичних документів відносно дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період 2010-2014 роки (а.с.65,78).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Колегія суддів апеляційного суду при вищевикладених обставинах в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду цієї справи, дослідила копії зазначених медичних документів відносно дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с.65,78) за період 2010-2014 роки, надані апелянтом ОСОБА_2 до її апеляційної скарги.

Однак, останні при вищевикладених обставинах не впливають на правильність визначеного судом першої інстанції у цій справі зменшеного на підставі ст. 192 СК України розміру аліментів з 1/3 до 1/6 частини заробітку (доходів) відповідача на дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки з відповідача на користь іншої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,з 27.08.2013 року також стягуються аліменти та разом вони становлять більше ніж 50 % заробітку (доходу) відповідача щомісяця.

Зазначені копії медичних документів відносно дитини апелянта свідчать лише про наявність у ОСОБА_2 права вирішувати окремо від цієї справи питання щодо стягнення з батька дитини додаткових витрат на дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку ст. 185 СК України у разі встановлення цій дитині останнім часом певної стійкої хвороби (лімфаденопатія та хронічний вірус Епшштейн-Барра, ревматоїдний артрит та ОБСД тощо).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти уточненого позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.74-75), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.