Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Гудковій Є. С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, Центрального районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, третя особа - орган опіки і піклування Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2014 року позивачка з подальшим уточненням позову звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації її онука ОСОБА_3 у будинку за адресою: АДРЕСА_3. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що її син, ОСОБА_4, перебував у шлюбі з відповідачкою, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_3 За час шлюбу дитину було зареєстровано у вищевказаному будинку. У подальшому шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір'ю АДРЕСА_2, однак відповідачка відмовляється добровільно зняти ОСОБА_3 з реєстрації, чим, на думку позивачки, створює їй перешкоди у вільному розпорядженні належною власністю. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В обгрунтування позовних вимог посилався на положення статтей 319, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України , оскільки факт реєстрації дитини в належному їй на праві власності будинку фактично унеможливлює вільне розпорядження власністю.

Відповідач в останні судові засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, надала письмові заперечення проти задоволення позову , аргументуючи це тим, що ОСОБА_3 не втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, не користуються вони ним з поважних причин, а тому не підлягає зняттю з реєстрації за вказаним місцем проживання. Крім того, вважає, що позивачем жодним чином не доведено, що реєстрація ОСОБА_3 порушує його права щодо розпорядження своїм майном.

Представник Центрального районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вирішення спору залишив на розсуд суду.

Представник третьої особи - органу опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради - надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечує, оскільки у такому разі будуть порушеніі захищені законом інтереси малолітнього ОСОБА_3

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

11 червня 2007 року ОСОБА_1 було отримано Свідоцтво про праву на спадщину за заповітом (зареєстровано в реєстрі за № 4-534), відповідно до якого вона є єдиною спадкоємицею житлового будинку по АДРЕСА_3.

16 червня 2007 року, на підставі вищевказаного Свідоцтва, позивачкою було отримано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, відповідно до якого ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/1 частка житлового будинку по АДРЕСА_3.

16 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого подружжя має дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.

Під час перебування у подружніх відносинах ОСОБА_4, який є сином позивачки, з 11.11.2008 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3. У подальшому, 01.09.2011 за вказаною адресою за заявою батьків на підставі свідоцтва про народження було зареєстровано ОСОБА_3, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією будинкової книги. ОСОБА_4 і його син дотепер зареєстровані за вказаною адресою.

26 вересня 2013 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, дитина проживає разом з відповідачкою у квартирі АДРЕСА_2, яка належить їй на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 2008 року.

Вирішуючи спір, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Подібна норма встановлена і ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», відповідно до якого діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 3, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до 14 років є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Із матеріалів справи та пояснень позивачки, зазначених у позовній заяві, вбачається, що ОСОБА_4 та його малолітній син вселився у спірне житлове приміщення з дозволу ОСОБА_1 як єдиної власниці будинку, набувши право користування вказаним житлом нарівні із власником. Під час вселення між позивачкою та батьком ОСОБА_3 не було укладено жодної угоди про порядок користування приміщенням, а тому ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали право постійного користування житловим будинком як таке, що випливає із закону.

При цьому припинення відповідачкою сімейних відносин з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу не тягне, відповідно до правил ч. 2 ст. 156 ЖК, втрату цього права та виселення. Вселивши ж до власної квартири свого сина з дитиною без будь-яких застережень, позивачка добровільно погодились на обмеження свого права власності.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, який в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, оскільки позивачка на даний момент є власницею спірного житлового будинку, добровільно погодилась на обмеження свого права власності, суд приходить до висновку про відсутність у спірних правовідносинах передбачених законом підстав, які б свідчили про втрату ОСОБА_3 права на постійне користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, інші документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Однак позивачкою не було надано до суду такого судового рішення або інших документів, а оскільки позивачка не заявляє позовних вимог про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити вимоги про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання суд не вбачає можливим, крім наведеного і з підстав неналежно обраного способу захисту порушеного права.

Суд також вважає аргументованими заперечення відповідачки про те, що позивачкою не доведено, в чому саме реєстрація ОСОБА_3 у спірному житловому будинку порушує її право щодо розпорядження своїм майном. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про дійсні спроби позивачки реалізувати її правомочність на розпорядження належним їй житловим будинком, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, відповідно до ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування відмовлятися від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право на користування жилим приміщенням. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається після перевірки, що проводиться протягом одного місяця і лише в разі гарантування збереження її права на житло.

Статтею 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава, у тому числі в особі суду, охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотримання батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва Гуденко