Справа № 386/1329/15-ц
Провадження № 2/386/518/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області

В складі головуючого судді Бутенко О. Ф.

секретаря судового засідання - Ю.Ю. Фенюшиної

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Голованівськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ємилівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області , третя особа відділ Держгеокадастру у Голованівському районі Кіровоградської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з зазначеною заявою і вказала , що 20.10.1997 року померла її тітка ОСОБА_2 ..

Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку розміром 3,30 га , яка розташована на території Ємилівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області та належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії 11-КР № 002534.

Після смерті ОСОБА_2 , вона , як спадкоємець за заповітом , вступила в управління всього належного на день смерті майна спадкодавця , а саме здійснювала догляд за будинком померлої в с. Ємилівка Голованівського району Кіровоградської області , користувалася присадибною земельною ділянкою ,на якій вирощувала городину та інше .

13.11.2015 року державний нотаріус відмовила їй в оформленні спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_2 в зв»язку з відсутністю Державного акта на земельну частку (пай) .

Вона фактично прийняла спадщину відповідно ст.. 549 ЦК Української РСР 1963 року , оскільки фактично вступила в управління спадковим майном , після смерті ОСОБА_2 вона приїздила до будинку , здійснювала догляд за помешканням , користувалася присадибною ділянкою .

Просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,30 га , яка знаходиться на території Ємилівської сільської ради Голованівського району і належала на підставі Державного акта серії 11 КР № 002534 ОСОБА_2 , яка померла 20.10.1997 року, в порядку спадкування за заповітом .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася , надіслала заяву, в якій свої вимоги підтримала в повному обсязі , просить справу розглядати в її відсутність та позов задовольнити .

Представник відповідача Ємилівської сільської Ради у судове засідання не з»явився , надав суду заяву , в якій проти позовних вимог не заперечує , просить справу розглядати в його відсутність .

Третя особа представник відділу Держгеокадастру у Голованівському районі Кіровоградської області у судове засідання не з»явився , надав суду заяву , в якій проти позовних вимог не заперечує , просить справу розглядати в його відсутність .

В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до положення ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Суд, дослідивши матеріали справи та заяви сторін , дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню .

Судом встановлено , що 20.10.1997 року померла тітка позивача ОСОБА_2 .

Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку № 595 розміром 3,30 га , яка розташована на території Ємилівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області та належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії 11-КР № 002534 та на житловий будинок в с. Ємилівка .

12.02.1993 року ОСОБА_2 заповіла все своє майно, що належатиме їй на день смерті , ОСОБА_1

ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 за заповітом , інших спадкоємців немає .

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п.1 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування": спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. ОСОБА_2 померла 20 жовтня 1997 року, тобто до правовідносин застосовується чинне на час відкриття спадщини законодавство - Цивільний кодекс УРСР 1963 року.

Згідно ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Приписами ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 здійснювала догляд за будинком ОСОБА_2, який розташований в с. Ємилівка , користувалася присадибною ділянкою , вирощувала на ній городину , тобто фактично вступила в управління і володіння спадковим майном та відповідно ст.. 549 ЦК Української РСР 1963 року фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

13.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса з заявою про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2, але їй в оформленні спадщини було відмовлено в зв»язку з відсутністю Державного акта про право власності на земельну ділянку .

Державний акт на землю серії 11-КР № 002534 , виданий ОСОБА_2К ., було втрачено , про що позивач помістила оголошення в газеті « Вісник Голованівщини» 12.12.2015 року № 50 (9512).

Відповідно до розділу 11 п.4.20 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» ,затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 .02.2012 р. № 296/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 .02.2012 р за № 282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно , яке підлягає реєстрації , провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві .Іншого порядку видачі свідоцтва про право на спадщину чинним Законодавством не передбачено.

Згідно абзацу 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Позивач в установленому законом порядку звернулася до державного нотаріуса Голованівського районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області для оформлення спадщини на земельну ділянку , але нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадщини в зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку, тобто Державного акта .

Відмова в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не може бути перешкодою у набутті позивачем права власності на вищезазначену земельну ділянку .

У пункті 3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" зазначено , що спори про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 .Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Державний акт на ім.»я ОСОБА_2 було виготовлено , але станом на 01.01.2013 року він не виданий , оскільки ОСОБА_2 померла , а згодом його було втрачено .

Судом не встановлено осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до п. 6 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини .

Відповідно ч.7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.» державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин.

ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2К шляхом вступу в управління майном , але не оформила право власності в установленому законом порядку , тому вимога позивача про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом є законною та обґрунтованою.

Враховуючи викладене ,суд дійшов до висновку , що позивач ОСОБА_1 має законне право на отримання у спадщину за заповітом на земельної ділянки № 595 площею 3,30 га після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом .

Викладене підтверджується копією заповіту , а/с- 7, копією свідоцтва про смерть ОСОБА_2КК., а/с- 8, листами Держгеокадастру в Голованівському районі № Д-57/0-68/6-15 від 23.07.2015 року , № Д-90/0-103/6-15 від 21.09.2015 року , а/с- 9,10, довідками Ємилівської сільської Ради № 653 від 17.08.2015 року , № 887 від 12.11.2015 року , а/с- 11,12, роз»ясненням державного нотаріуса , а/с- 13, копією витягу із спадкового реєстру (заповітів) , а/с-14, копією витягу із спадкового реєстру(спадкові справи) , а/с- 15 , не викликає сумніву, є достовірним.

На підставі ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладається на позивача.

На підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції (1952 р.), ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Закону України «Про власність», п. 8, п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», керуючись ст.ст. .8, 10,60, 174 , 213,-215,218, 224-226 ЦПК України, ст.ст.3,16,316,317 ЦК України, ст.. 549 ЦК Української РСР 1963 року , суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Ємилівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області , третя особа відділ Держгеокадастру у Голованівському районі Кіровоградської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 3,30 га , яка знаходиться на території Ємилівської сільської ради Голованівського району і належала на підставі Державного акта серії 11 КР № 002534 ОСОБА_2 , яка померла 20.10.1997 року, в порядку спадкування за заповітом

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Кіровоградської області через Голованівський районний суд протягом 10 ( десяти ) днів з дня проголошення рішення .

Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом 10(десяти) днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення суду , якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду скарги апеляційним судом .

Суддя: Бутенко О. Ф.