У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Октябрської районної у м. Полтаві ради, про позбавлення батьківських прав за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми правами та обов'язками.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2013 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що з 10 липня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народжений син ОСОБА_7. З березня 2009 року подружжя розам не проживає, їх дитина проживає з позивачем. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 травня 2010 року шлюб розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 25 червня 2010 року зроблено відповідний запис. Рішенням виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради від 14 травня 2013 року № 109 затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності свідомого невиконання відповідачем протягом тривалого часу своїх батьківських обов'язків щодо сина.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, дав їм належну оцінку і, з урахуванням вимог ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пунктах 15,16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Апеляційний суд, встановивши, що відповідач приймав можливі заходи для забезпечення збереження сімейних зв'язків з дитиною і від виконання своїх батьківських обов'язків не ухилявся, дійшов правильного висновку про передчасність позбавлення відповідача батьківських прав, так як такий захід впливу є крайнім.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, оскільки висновок суду апеляційної інстанції не спростовуються і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко