Справа № 381/280/14-ц Головуючий у І інстанції Буймова Л. П.
Провадження № 22-ц/780/5639/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 21.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії суддів Коцюрби О.П., Суханової Є.М., із участю секретаря Говорун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Борівська селищна рада Фастівського району Київської області, Фастівська районна державна нотаріальна контора Київської області, приватний нотаріус Фастівського нотаріального округу ОСОБА_7, Фастівський МВ ГУ МВС України в Київській області, Фастівське МБТІ Київської області, орган опіки і піклування Фастівської РДА Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору дарування та визнання права спільної часткової власності на будинок та господарські споруди,

В С Т А Н О В И Л А :

10 травня 2006 року ОСОБА_8 звернувся до суду із названим позовом де, після внесених доповнень і уточнень, просив визнати

недійсними свідоцтво про право на спадщину, видане 03 липня 1992 року Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області і зареєстрованого в реєстрі за №1444,

договір дарування частини житлового будинку, що нотаріально посвідчений 28 липня 2005 року ОСОБА_7, приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі №2796,

право спільної часткової власності на будинок та господарські будівлі по вулиці 8-го Березня, 7 в селищі Борова Фастівського району Київської області за ОСОБА_8 на 29/30 частки будинку, а ОСОБА_9 - на 1/30 частку будинку,

недійсною довіреність від 19 липня 2005 року, що зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за №232 на підставі якої ОСОБА_4 від імені ОСОБА_9 - як дарувальник, підписала 26 липня 2005 року оспорюваний договір дарування.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовув тим, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказаний житловий будинок та господарські будівлі за зазначеною адресою належали ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Борівською селищною радою 20 квітня 1954 року і був набутий батьками в шлюбі.

ОСОБА_10 склав заповіт, яким все своє майно заповів сину ОСОБА_8 та дочці ОСОБА_3.

16 вересня 1991 року ОСОБА_10 помер. Позивач вважав, що фактично прийняв спадщину, а ОСОБА_3 - спадщину не прийняла.

ОСОБА_8 добудував та відремонтував гараж, почав добудовувати додаткові приміщення до будинку, сплачував за газ, електроенергію, також утримував, доглядав, забезпечував матеріально хвору матір.

ОСОБА_9 після смерті чоловіка оформила на себе свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя, тобто на ? частку житлового будинку та господарських будівель.

17 жовтня 1998 року ОСОБА_9 подарувала 11/20 частин житлового будинку ОСОБА_8.

До середини серпня 2005 року у будинку №7, що по вулиці 8-го Березня в селищі Борова, Фастівського району, Київської області ОСОБА_9 проживала.

З початку вересня 2005 року, позивач матір не бачив, а на початку другої декади вересня 2005 року невідомі особи - чоловік, жінка, ОСОБА_12, та дитина, зламали замки в господарських будівлях, спорудах та користуються ними.

ОСОБА_12 заявила, що купила частину будинку, право власності на яку оформлено на ОСОБА_9, але договір купівлі-продажу оформили як договір дарування.

Зясовано, що 9/20 частини спірного будинку, які належали ОСОБА_9 були продані ОСОБА_4 відповідачці ОСОБА_12 шляхом укладення договору дарування від 26 липня 2005 року.

Цей договір за реєстром №2796 нотаріально посвідчила ОСОБА_7 - приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області, яка не вказала адресу місця проживання представника - ОСОБА_4.

В лютому 2006 року ОСОБА_8 дізнався, що правовстановлюючим документом для укладення договору дарування 9/20 частин спірного будинку стало свідоцтво про право на спадщину за законом, яке посвідчено державним нотаріусом Фастівської районної держнотконтори 03 липня 1992 року за №1444 та яке підтверджує право ОСОБА_9 на ? частину спірного будинку.

16 серпня 2010 року ОСОБА_8 помер, у звязку із чим у справі залучений його правонаступник - ОСОБА_2, який, із внесеними змінами та уточненнями позовних вимог, посилаючись на тіж обставини, просив визнати

недійсними свідоцтво про право на спадщину, видане 03 липня 1992 року Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області і зареєстрованого в реєстрі за №1444,

договір дарування частини житлового будинку, що нотаріально посвідчений 28 липня 2005 року ОСОБА_7, приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі №2796,

право спільної часткової власності на будинок та господарські будівлі по вулиці 8-го Березня, 7 в селищі Борова Фастівського району Київської області за ОСОБА_8 на 29/30 частки будинку, а ОСОБА_9 - на 1/30 частку будинку,

недійсною довіреність від 19 липня 2005 року, що зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за №232 на підставі якої ОСОБА_4 від імені ОСОБА_9 - як дарувальника, підписала 26 липня 2005 року оспорюваний договір дарування.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Борівська селищна рада Фастівського району Київської області, Фастівська районна державна нотаріальна контора Київської області, приватний нотаріус Фастівського нотаріального округу ОСОБА_7, Фастівський МВ ГУ МВС України в Київській області, Фастівське МБТІ Київської області, орган опіки і піклування Фастівської РДА Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору дарування та визнання права спільної часткової власності на будинок та господарські споруди відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів за позовними вимогами, також не надано доказів того, що довіреності від 19.07.2005 року, що зареєстровані в Реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за №132 та №232 видані з порушенням норм законодавства і не відповідають волі довірителя.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення позову.

Суд, з'ясувавши обставини і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_10 та ОСОБА_9, які перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 1938 року, за час спільного життя набули право власності на будинок №7, що по вул. 8-го Березня в селищі Борова, Фастівського району, Київської області, який їм належав по ? частині цього майна на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Борівської селищної ради 24 квітня 1954 року ( а.с. 116, 117 т. 3).

07 грудня 1990 року ОСОБА_10 зробив заповітне розпорядження, яким все своє майно заповів сину ОСОБА_8 та дочці ОСОБА_13 в рівних долях, а 16 вересня 1991 року він помер ( а.с. 9, 10 т. 1, а.с. 115 т. 3 ).

ОСОБА_9, як непрацездатна, на що посилався у своїй позовній заяві і ОСОБА_8, успадкувала свою обовязкову долю у розмірі 1/9 ( ? : 3 х 2/3 ) частини майна у порядку, передбаченому ст. 535 ЦК УРСР, 1963 року.

Після смерті батька ОСОБА_8 в шестимісячний термін прийняв спадщину померлого, шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном ( а.с. 16 т. 1).

Таким же чином, спадщину прийняла за заповітом ОСОБА_10 і ОСОБА_3.

Доля ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у спадщині, таким чином, склала по 7/36 ( ? - 1/9 ) : 2 ) частини, кожного.

03 липня 1992 року ОСОБА_9 у встановленому законом порядку отримала в Фастівській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку № 7, що по вул. 8 Березня в селищі Борова Фастівського району, Київської області, як частку в спільному майні подружжя ( а.с. 12 т. 1, а.с. 52, 120 т. 3)

Окрім цього, у порушення чинного законодавства, зокрема, ст. 534 ЦК УРСР, 1963 року, та інтересів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 доля у спадщині яких склала по 7/36 частин майна кожного, їй також видано свідоцтво про право на спадщину за законом, як дружині померлого, на іншу 1/2 частину названого будинку згідно поданої заяви 03 липня 1992 року ( а.с. 13 т. 1, а.с. 114, 121 т. 3 ).

17 жовтня 1998 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_8 11/20 частин будинку №7, що по вул. 8 Березня в селищі Борова Фастівського району Київської області ( а.с. 11 т. 1, а.с. 109 т. 3), який учасниками процесу не оспорений і не визнаний судом недійсним.

Таким чином, доля ОСОБА_8 у спадщині, за життя, становила 43/60 ( 7/36 + 11/20 ) частини майна.

28 липня 2003 року ОСОБА_9 склала заповітне розпорядження, яким усе майно, що належало їй на день смерті заповідала ОСОБА_3 ( а.с. 104 т. 3 ).

26 липня 2005 року ОСОБА_9, від імені якої діяла на підставі довіреності, посвідченої секретарем виконкому Борівської селищної ради 19 липня 2005 року за №132, ОСОБА_4, подарувала ОСОБА_12 9/20 частин спірного майна, право власності на яке перша отримала в порушення встановленого законом порядку та інтересів ОСОБА_8 і ОСОБА_3 ( а.с. 37, 124 т. 1, а.с. 51, 56 т. 3).

ОСОБА_9 померла 11 червня 2007 року ( а.с. 102 т. 3 ).

07 вересня 2007 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_3 ( а.с. 100 т. 3 ), яка успадковує згідно положень ст.ст. 1218, 1233 ЦК України права та обовязки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини.

При цьому, зазначений відповідач не звернулась до суду з позовними вимогами, але суд зобовязаний враховувати законні права та інтереси ОСОБА_3, зокрема, право на отримання частини спадкового майна.

16 серпня 2010 року ОСОБА_8 помер, у звязку із чим у справі залучений його правонаступник - ОСОБА_2, до якого згідно ст. 1218 ЦК України переходить право оскарження свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 липня 1992 року Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області і зареєстрованого в реєстрі за №1444 та у власність - 43/60 частини спадкового майна.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував і помилково прийшов до переконання про відмову в задоволенні цих вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно зясувавши обставини справи у зазначеній частині, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, унаслідок чого ухвалив неправильне рішення з цього приводу, без додержання норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 48, 534, 535 ЦК УРСР, 1963 року, ст.ст. 392, 1218 ЦК України, ст.ст. 11, 59-60, 212-213 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення у цій частині, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, підтвердились у ході апеляційного розгляду справи, унаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову щодо визнання недійсним зазначеного свідоцтва та визнання за позивачем права власності на визначену апеляційним судом частину спадкового майна, право на яке не визнається відповідачами, згідно положень ст.ст. 11, 303, 309 ЦПК України та зазначених норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що ОСОБА_8 тривалий час займався розшуком своєї матері, достовірних відомостей щодо прийняття нею спадщини не мав, заявив позовні вимоги зразу ж опісля отримання інформації про свідоцтво про право на спадщину, суд апеляційної інстанції визнає поважною причиною пропущення ним позовної давності щодо цих вимог і вважає за необхідне захистити права ОСОБА_2, який залучений у справі правонаступником первісного позивача, у відповідності до положень ч. 5 ст. 267 ЦК України

Що ж стосується заявлених вимог про визнання права власності за ОСОБА_9, то, на переконання апеляційного суду, вони не можуть бути задоволені, оскільки зазначена особа померла, а її правонаступником є ОСОБА_3, яка не позбавлена можливості їх заявити на захист своїх інтересів у порядку, передбаченому, ст. 15 ЦК України.

Не обґрунтовані і вимоги позивача, як правильно встановив місцевий суд, про визнання недійсними договору дарування частини житлового будинку, що нотаріально посвідчений 28 липня 2005 року ОСОБА_7, приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі №2796 та довіреності від 19 липня 2005 року, що зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за №232, враховуючи також наступне.

У відповідності до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ж п. 22 постанови N5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають задоволенню шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові №6-67цс15 Верховного Суду України від 13 травня 2015 року, яка є обовязковою для судів згідно положень ст. 360-7 ЦПК України.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_2 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом предявлення віндикаційного позову.

Таким чином, як правильно встановив місцевий суд, і, на переконання апеляційного суду, зазначені останніми вимоги позивача не підлягають до задоволення за їх необґрунтованістю.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження факту недійсності довіреності у відповідності до положень ст.ст. 58-60 ЦПК України..

А тому, зазначені вище доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення у цій частині, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, Закону України «Про нотаріат», ст. 73 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не відповідають дійсності та не є підставою для задоволення цих як позовних так і апеляційних вимог.

Не свідчать про їх обґрунтованість, у силу викладеного, і зазначені апелянтом обставини, зокрема, що стосуються розшуку ОСОБА_9, наявність у неї тяжкого захворювання та неприродний характер її смерті, тривалий розгляд цивільної справи, невиконання вимог процесуального закону щодо проведення почеркознавчої експертизи, забезпечення доказів, отримання копії рішення з порушенням встановленого строку, здійснення первісним позивачем будівництва гаражу, котельної, наявність у справі трьох довіреностей, їх відмінність між собою по тексту та підписам ОСОБА_9, неприйняття судом письмових пояснень ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Окрім цього, вони правового значення не мають у вирішенні зазначеної частини заявлених позовних вимог у силу викладеного.

Таким чином, зазначені у апеляції доводи щодо цієї частини рішення суд другої інстанції відносить до числа формальних, а тому оскаржуване рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено при ухваленні рішення щодо вимог про визнання недійсними договору дарування частини житлового будинку, що нотаріально посвідчений 28 липня 2005 року ОСОБА_7, приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі №2796 та довіреності від 19 липня 2005 року, що зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за №232.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Борівська селищна рада Фастівського району Київської області, Фастівська районна державна нотаріальна контора Київської області, приватний нотаріус Фастівського нотаріального округу ОСОБА_7, Фастівський МВ ГУ МВС України в Київській області, Фастівське МБТІ Київської області, орган опіки і піклування Фастівської РДА Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору дарування та визнання права спільної часткової власності на будинок та господарські споруди, у частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину і права власності позивача на будинок та господарські споруди скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Фастівською районною державною нотаріальною конторою 03 липня 1992 року ОСОБА_9 на ? частину житлового будинку, що по вул. 8 Березня, 7, с. Борова, Фастівського району Київської області, зареєстроване в реєстрі за №1444.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/60 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, що по вул. 8 Березня, 7, с. Борова, Фастівського району Київської області.

В решті цих вимог відмовити.

Рішення в частині відмови у визнанні договору дарування, довіреності недійсними залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_16