Справа № 148/707/14-ц Провадження № 22-ц/772/79/2015Головуючий в суді першої інстанції Карнаух А. П.
Категорія 59Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Берегового О.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю апелянтки, позивачки ОСОБА_2, її представника, адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Заріч-

ненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про

встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання чле- ном робочого двору, втрату права на членство у колгоспному дворі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинсь-кого районного суду Вінницької області від 04 листопада 2014,

В С Т А Н О В И Л А:

19 березня 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в Тульчинський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4, Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення фак-ту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 з 1977 року по 2007 рік з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, встановлення факту, що в період з 1977 року по 2007 рік ОСОБА_4 був членом робочого двору за тією ж адресою, встановлення факту втрати ним права на членство з серпня 1987 року у колгоспному дворі за адресою: АДРЕСА_2. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві особистої власності в порядку спадкування після смерті подружжя на-лежить житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Звернутися в суд з даним позовом її спонукав позов до неї сина ОСОБА_4 про відшкоду-вання завданої матеріальної та моральної шкоди в сумі 20373,00 гривні. ОСОБА_4 у своїх вимогах зазначав, що йому на праві особистої власності на підставі свідоцтва № 631, виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільсь-кої ради 28 листопада 1994 року згідно рішення виконкому від 24 жовтня 1994 року № 42, належить житловий будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті голови колгоспного двору. Провадження у даній справі зупинено через звернен-ня ОСОБА_2 в суд з позовом до сина ОСОБА_4 про визнання не-дійсним свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, гос-подарські будівлі та споруди, анулювання його реєстрації, яка свої вимоги мо-тивувала незаконністю свідоцтва про право власності на спірне будинковоло-діння, видане на ім'я ОСОБА_4, оскільки воно видане на будинок, який за заявою ОСОБА_5 ( чоловік та батько сторін у справі ) від 13 жовтня 1977 року підлягав знесенню як старе приміщення з метою отримання дозволу на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці 0,30 га в с. За-річне,Тульчинського району на підставі рішення загальних зборів колгоспників від 22 лютого 1977 року і клопотання виконкому Зарічненської сільської ради від 13 квітня 1977 року. Позивачка зазначає, що будинок по АДРЕСА_1 вона побудувала спільно з чоловіком ОСОБА_5 на підставі дозволу виконкому Тульчинської районної ради на право виконання будівель-них робіт від 25 травня 1977 року на земельній ділянці розміром 0,30 га по АДРЕСА_1. Після будів-ництва нового будинку позивачка з чоловіком та дітьми, в тому числі і з відпо-відачем, проживали у ньому разом однією сім'єю, двір мав статус робочого. Батьки чоловіка позивачки проживали у житловому будинку, що знаходиться поруч, по АДРЕСА_2 та відносився до колгоспного двору. Позивачці стало відомо, що ОСОБА_4 згідно запису в погосподарській книзі № 5 Зарічненської сільської ради за 1986-1990 роки з особового рахунку НОМЕР_1, де головою двору АДРЕСА_1 був ОСОБА_5, в серпні 1987 року вибув до двору АДРЕСА_2, де головою значився ОСОБА_7, дід відповідача ( особовий рахунок НОМЕР_2 ). Проте згода батьків на таке визначення місця проживання си-на не давалася. Позивачка стверджує, що старий будинок не міг рахуватися як об'єкт нерухомості - житловий будинок з господарськими будівлями, тому За-річненська сільська рада не могла відкривати окремий особистий рахунок на колгоспний двір, головою якого записана покійна мати чоловіка позивачки ОСОБА_7 Факт, що колгоспний двір рахується за ОСОБА_7, свід-чить про те, що записи щодо проживання в ньому відповідача не відповідають дійсності. Сільська рада не мала права вписувати ОСОБА_4 в погоспо-дарські книги фактично неіснуючого колгоспного двору ОСОБА_7 Вста-новлення фактів, про які просить позивачка, необхідні їй для подальшого вирі-шення спору, котрий в даний час перебуває у провадженні суду, стосовно ко-ристування земельною ділянкою, визнання недійсним свідоцтва про право влас-ності на сусідній будинок, виданого у 1994 році на ім'я ОСОБА_4 (а. с. 2 ).

16 вересня 2014 року позивачка подала до суду заяву про виправлення по-милки у її позовній заяві, просила встановити факт спільного проживання одні-єю сім'єю відповідача ОСОБА_4 з 1977 року по 2007 рік з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_1; встановити факт, що в період з 1972 року по 1997 рік ОСОБА_4 був членом робочого двору за тією ж адресою; встановити факт втрати ним права на членство з серпня 1987 року в колгоспно-му дворі ОСОБА_7 ( бабусі ) за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 60 ).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листо-пада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному об-сязі ( а. с. 72-75 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ( а. с. 77-78 ). Апелянтка вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим з порушеннями норм матеріаль-ного та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спра-ви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення по скарзі апелянтки та її пред-ставника, адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, проаналізу-вавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунто-ваність оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивіль-ного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони поси-лаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обстави-нам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 1987-1990 роках навчався в ПТУ, проживав у гуртожитку по місцю навчання, у 1995 році одружився, з 2000 року з власною сім'єю мешкає в АДРЕСА_3. Ці фактичні обставини сторонами у справі не заперечуються.

З досліджених судом письмових доказів, доданих до матеріалів справи, вба-чається, що батьки відповідача отримали дозвіл на будівництво нового житло-вого будинку у 1977 році. Оглядом в судовому засіданні інвентаризаційної справи № 182 на садибу АДРЕСА_1 встановлено, що батьки ОСОБА_4 побудували новий дім у 1979 році, сама позивачка в су-довому засіданні суду першої інстанції пояснила, що в цьому новому будинку її сім'я проживає з 1985 року.

У позовній заяві, в судовому засіданні ОСОБА_2 зазначала, що з серп-ня 1987 року її син, відповідач у справі, був переєстрований з двору АДРЕСА_1 до двору АДРЕСА_2, де далі значився членом колгоспного двору діда та баби. Цей факт сторонами у справі не заперечується. Однак пози-вачка стверджує, що зміна місця проживання сина, на той час неповнолітнього, віком 15 років, відбулася без згоди його батьків, тобто її та чоловіка. Разом з тим, враховуючи тривалість часу, коли такий факт відбувся у 1987 році, жодних доказів наявності згоди батьків на переєстрацію сина не збереглося. Проте, по даний час, протягом понад 25 років, аж до виникнення майнового спору між ма-тір'ю і сином, питання законності реєстрації ( проживання ) ОСОБА_4 у садибі діда та баби ніким не оспорювалося.

Судом досліджено інвентарні справи на садиби АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, погосподарські кни-ги № 5 Зарічненської сільської Ради народних депутатів за 1985-2000 роки включно, з яких вбачаються наступні фактичні обставини.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 24 бе-резня 1988 року № 174, виданого на підставі рішення виконкому Тульчинської районної Ради народних депутатів від 27 березня 1986 року № 76 та рішення виконкому Зарічненської сільської ради Ради народних депутатів від 09 грудня 1987 року № 79, цілий жилий будинок АДРЕСА_1 належав до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5, батько відповідача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. 11 травня 2004 ро-ку позивачці ОСОБА_2, як подружжю, видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1. Номер спадкової справи 139/2003, реєстровий номер 1610 ( а. с. 10, 24, 36 інвентарної справи № 182 на садибу АДРЕСА_1 ).

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 07 бе-резня 1989 року № 559, виданого на підставі рішення виконкому Тульчинської районної Ради народних депутатів від 27 березня 1986 року № 76 та рішення виконкому Зарічненської сільської Ради народних депутатів від 09 грудня 1987 року № 79, цілий жилий будинок АДРЕСА_2 дійсно нале-жав до колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_7, ма-ти ОСОБА_5, а баба відповідача у справі, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. 28 листопада 1994 року відповідачеві ОСОБА_4 як голові колгоспного двору АДРЕСА_2, взамін свідоцтва за № 559 про право особистої власності на жилий бу-динок у зв'язку зі зміною голови колгоспного двору видано свідоцтво № 631 на право особистої власності на цей же житловий будинок ( а. с. 11, 14 - 16 ін-вентарної справи № 569 на садибу АДРЕСА_2 ).

З оглянутих в судовому засіданні інвентарних справ вбачається, що в один і той же час, одними й тими ж рішеннями виконавчих органів Зарічненської сільської та Тульчинської районної Рад народних депутатів колгоспні двори спадкодавців сторін у даній справі поділені на окремі двори з окремими погос-подарськими номерами.

Також судом оглянута в оригіналі витребувана із Зарічненської сільської ра-ди погосподарська книга № 5 за 1986-2000 роки та встановлено, що двір АДРЕСА_1, починаючи з 1986 року визначався як робочий, його головою вказаний ОСОБА_5, членами сім'ї записані дружина ОСОБА_2, сини ОСОБА_11 та ОСОБА_4. Стосовно останнього наявний запис про вибуття у серпні 1987 року на НОМЕР_2 ( тепер НОМЕР_3 ) згідно заяви. У погосподарсь-кій книзі за 1991-2000 роки в садибі АДРЕСА_2 значиться лише від-повідач ОСОБА_4, тракторист, механізатор колгоспу ім. Калініна, в по-дальшому «Колос» ( а. с. 42-43, 39-40, 34-35).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивачка посилається на без-підставність запису в погосподарській книзі, вчиненого без згоди батьків, щодо членства ОСОБА_4 в колгоспному дворі діда та баби. Однак, в оглянутій погосподарській книзі міститься запис про вчинення реєстрації внука в погос-подарському номері діда та баби за заявою, яка могла бути подана лише батька-ми хлопця: дії сільської ради з цього питання в установленому порядку не оскаржувалися.

Суд врахував норми матеріального права, що діяли в період виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі, керувався нормами ЦК УРСР з наступними змінами згідно Закону України від 16 грудня 1993 року № 3718-12 стосовно майнових питань колгоспного двору та членства в останньому, вра-хував роз'яснення, викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позо-вами про захист права приватної власності», де зазначено, що спори щодо ма-йна колишнього колгоспного двору, що було придбачене до 15 квітня 1991 ро-ку, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору.

Колегія суддів апеляційного суду підкреслює, що даний спір виник лише у 2012 році через майнові претензії між матір'ю та сином з приводу використання старих будівель двору АДРЕСА_2 та присадибної земельної ділянки. Проте, право власності на нерухоме майно по двору АДРЕСА_2 в установленому по-рядку оформлене за відповідачем ще у 1994 році; позивачка своєчасно не вико-нала взятого зобов'язання по знесенню старого будинку після закінчення у 1979 році будівництвом нового, повинна була і могла знати, хто є власником будин-ку АДРЕСА_2 після смерті у 1990 році ОСОБА_7.

ОСОБА_2 пропущений процесуальний строк на звернення в суд з вимогою про встановлення юридичних фактів, які мають юридичне значання, але суд у відповідності з абзацом другим пункту 11 постанови Пленуму Верхов-ного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у ци-вільній справі» відмовив у задоволенні позову по суті заявлених вимог.

Нормами статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим від-повідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеля-ційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи 04 листопада 2014 року рішення про від-мову у позові ОСОБА_2, повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні об-ставини у справі, подані сторонами докази, дав належну правову оцінку усним та письмовим поясненням, доказам обох сторін у справі, показзаням допитаних свідків. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України судове рішення належ-ним чином вмотивоване, тому підстав для задоволення апеляційної скарги су-дова колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2014 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: