АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8627/15 Справа № 209/1490/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Багбая Є. Д. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Петренко І.О.,

при секретарі: Безрукавому Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків, трьох процентів річних за договором позики, стягнення різниці у курсі валют та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2013 року по цивільній справі №209/2624/13-ц з відповідача на його користь в рахунок погашення боргу за договором позики стягнуто грошові кошти на загальну суму 24209,70 грн., рішення набрало законної сили, звернуто до примусового стягнення в порядку виконавчого провадження, але відповідач заборгованість не сплачує, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача суми курсової різниці в розмірі 46530 грн., інфляційних втрат в розмірі 25450,50 грн., 3 % річних суми боргу в розмірі 4212,61 грн., 20000 грн. моральної шкоди, понесені ним витрати на юридичну допомогу в розмірі 11100 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 1072,93 грн..

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 8749,05 грн., три проценти річних в розмірі 1432,28 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 101,81 грн. та понесені позивачем витрати на оплату правової допомоги в розмірі 1174,85 грн., а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для даної справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню і зміні з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуваннямвстановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вищезазначених норм закони випливає, що ухвалення рішення про стягнення грошової суми за договором позики не припиняє обов'язку позичальника сплатити суми передбачені ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2013 року по цивільній справі № 209/2624/13-ц з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 02 квітня 2013 року стягнуто 23970 грн. в рахунок погашення суми боргу, який був визначений судом шляхом перерахунку наданої позики в розмірі 3000 доларів США в національну валюту України на час звернення до суду з позовом, але вказане рішення суду до цього часу не виконано.

За таких обставин, суд обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення 3% річних від простроченої суми за період прострочення, а саме з 9 квітня 2013 року (дата закінчення строку виконання зобов'язання) по 06 квітня 2015 року (дата звернення до суду з позовом) в розмірі 1432,28 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, а в задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди і курсової різниці відмовив, правильно виходячи з того, що між сторонами по справі склалися договірні правовідносини, якими в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань не передбачено відшкодування моральної шкоди, після набрання вказаним рішенням суду законної сили виник у відповідача обов'язок сплатити саме ту суму боргу та у тій валюті, які вказані у такому рішенні, а всі інші умови сплати боргу за зобов'язанням, що мали місце до ухвалення заочного рішення суду з приводу стягнення боргу за таким зобов'язанням, фактично втрачають свою силу, перетворюючись для боржника в обов'язок виконати лише рішення суду та у випадку його невиконання - додатково сплатити кредитору визначені ст. 625 ЦК України суми як форми відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, стягуючи інфляційні втрати в розмірі 8749,05 грн. суд не врахував, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, а тому помилково застосував до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні, залишивши при цьому поза увагою, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України про сплату боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення, прийняття якого про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України із задоволенням позовних вимог в цій частині.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про залишення судом без уваги курсової різниці, з якої слід обраховувати три проценти річних та інфляційні втрати, та незаконну відмову в стягненні моральної шкоди, не ґрунтуються на матеріалах справи, правильність висновків суду про безпідставність таких вимог не спростовують, а фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до повторного обґрунтування заявлених ним вимог з викладенням таких же обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України з урахуванням того, що законом окремо не передбачено відшкодування боржником моральної шкоди за невиконання своїх обов'язків за договором позики при відсутності в ньому таких умов, а зростання курсу долара США (валюти договору позики) саме по собі не є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення різниці у курсі валют, оскільки у позикодавця існувала можливість передбачити в момент укладання договорів позики зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість надання позики в національній валюті, тому після ухвалення рішення суду про стягнення суми боргу за договором позики у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача виконання його зобов'язання на інших, ніж визначених рішенням умовах, тобто на умовах перерахунку розміру боргу з урахуванням на зміну курсу валюти, яка первинно застосовувалась при укладенні договорів позик між сторонами.

Не можуть бути прийняти до уваги і доводи скаржника про обґрунтованість його вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 11100 грн..

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору .

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Так відповідно до ст. 1 цього закону граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року " Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно доказів, які є в матеріалах справи, а саме, квитанцій до прибуткового касового ордеру № 03/04 та 03/04-1 від 03.04.2015 року, за складання вказаного позову сплачено 1000 грн. та витрачено 5 годин, а за представництво інтересів в суді сплачено 2000 грн. та витрачено 10 годин, проте, по справі було призначено два судові засідання, які не відбулися у зв'язку з подання заяви представником позивача про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності, а інші квитанції про сплату витрат на правову допомогу не стосуються даної справи та були сплачені за юридичні послуги по іншій справі, тобто стягненню підлягають лише витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн., які були сплачені за складення позову.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України та доведеності позовних вимог на суму 1432,28 грн. рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні зі зменшенням суми стягнутого судом судового збору з відповідача на користь позивача з 101,81 грн. до 14,32 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки під час розгляду справи апеляційним судом встановлено істотне порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування та зміни рішення, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги і рішення суду на підставі ч. 3 ст. 303 ЦПК України в частині стягнення інфляційний витрат в розмірі 8749,05 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 1174,85 грн. та судового збору в розмірі 101,81 грн. змінити, стягнувши з відповідачки на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. та судові витрати на сплату судового збору в розмірі 14,32 грн..

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційний витрат в розмірі 8749,05 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 1174,85 грн. та судового збору в розмірі 101,81 грн. змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. та судові витрати на сплату судового збору в розмірі 14,32 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом протягом двадцяти днів.

Судді: