АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1178/15 Головуючий 1 інст. - Сенаторов В.М.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Кружиліної О.А.,

суддів колегії - Кіся П.В.,Макарова Г.О.,

за участю секретарів - Сементовської О.М., Шалімової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2014 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и л а:

05 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 листопада 2013 року житлового приміщення: двокімнатної квартири, розташованої у АДРЕСА_1, загальною площею 45 кв.м., у тому числі житловою 28,80 кв.м., що укладений між нею та ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом м.Харкова Лавінда Н.О.

Повернути сторони в початковий стан: визнавши за нею право власності на двокімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_1, загальною площею 45 кв.м., у тому числі житловою 28,80 кв.м., в частині повернення ОСОБА_4 суми 150 000 грн. відмовити.

Стягнути з відповідача на її користь в рахунок спричиненої моральної шкоди 20 000 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є самотньою та людиною похилого віку, мешкає в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45 кв.м.

З нею проживав та був зареєстрований у її квартирі племінник, який у квітні 2013 року трагічно помер. У зв'язку з чим вона попросила свою двоюрідну онуку ОСОБА_4 та її чоловіка допомогти їй зняти його з реєстрації, оскільки вона одним оком зовсім не бачить, а іншим - не більше 30 %, тому не може сама пересуватися та не бачить документів.

Вони відвезли позивачку, як сказали, до ЖКО, де вона підписала документи про зняття з обліку племінника.

Після чого, в січні 2014 року вона отримала квитанції по сплаті комунальних послуг в повному обсязі, без пільг. З метою встановлення причини цього вона зателефонувала в ЖКО, де їй запропонували з'явитися з документами на квартиру, однак вона не знайшла документів на квартиру у звичному місці.

Вона зателефонувала відповідачу, щоб дізнатися куди поділися документи, на що отримала відповідь, що вона вже стара, все забуває, тому нехай документи побудуть у неї.

Позивачка вимагала повернути документи, писала заяви до міліції, прокуратури у Харкові та Бєлгороді. Після цього у правоохоронних органах їй повідомили, що вона продала свою квартиру ОСОБА_4 за 150 000 грн.

Вона вважає, що по відношенню до неї відповідачка зі своїм чоловіком вчинили недобросовісні дії , ввели її в оману і уклали договір-купівлі продажу її квартири, тоді як вона ніколи не збиралася її продавати і виїжджати на інше місце проживання і ніяких грошей від відповідачки вона не отримувала.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2014 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з положень статей 23, частини 3 статті 203, 215, 216, 230, 655 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року та тих обставин, що в судовому засіданні не встановлено при укладенні договору купівлі-продажу у ОСОБА_3 невідповідності між дійсним її бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням), тобто відсутні підстави для визнання судом правочину недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є самотньою людиною похилого віку, яка має ряд захворювань, в тому числі значне зниження слуху і зору , проживає одна в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності (а.с. 11, 14, 32-35).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 листопада 2013 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняла у власність двокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 ( а.с. 6).

Згідно пункту 9 зазначеного договору продавець зобов'язана звільнити вищевказану квартиру, сплатити всі борги за комунальні платежі та квартплату до 28 листопада 2013 року ( зворот а.с. 6 ).

До теперішнього часу ОСОБА_3 продовжує проживати в зазначеній квартирі, сплачує комунальні послуги, а ОСОБА_4, яка є громадянкою Російської Федерації і проживає в Бєлгородській області з 28 листопада 2013 року зникла, на зв'язок з ОСОБА_3 не виходить. З позовом про усунення перешкод у користуванні власністю до суду не зверталася.

На початку 2014 року, після отримання квитанцій по сплаті комунальних послуг без пільг, ОСОБА_3 звернулася до ЖКП , де їй стало відомо, що квартира їй більше не належить.

Після встановлених обставин, ОСОБА_3 неодноразово зверталась до правоохоронних органів та прокуратури Бєлгородської області з заявами та скаргами про порушення кримінальної справи відносно шахрайських дій ОСОБА_4 та з проханням посприяти їй у поверненні документів на квартиру, які, як з'ясувалось в подальшому, знаходяться у ОСОБА_4.( а.с. 23 - 30).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що вона ніколи не мала наміру продавати квартиру та переїжджати на інше місце проживання, оскільки іншого житла вона не має. Ніякого договору купівлі-продажу вона не укладала і ніяких грошей вона не отримувала. ОСОБА_4 доводиться їй двоюрідною онукою і після того, як у 2013 році трагічно помер її племінник, який мешкав разом з нею в квартирі, до неї стала заїжджати онука з чоловіком. Восени вона зверталася до них з проханням повезти її у відповідні заклади з питання зняття племінника з реєстраційного обліку і вони її возили, куди саме вона не зрозуміла, але ж там вона постійно знаходилась у коридорі, їй було дуже зле, вона просила викликати їй «Швидку допомогу», окулярів вона при собі не мала і що вона підписувала не читала і не знала, вона повністю покладалась на ОСОБА_4.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 19976 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 317, частини 1 статті 319, статті 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману

щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Ознакою обману, є умисел: особа знає про наявність чи

відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона

володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини,

невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує

наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або

якщо вона замовчує їх існування.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що позов пред'явлено з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України. Позивачка посилалась на те, що ОСОБА_4 ввела її в оману при укладанні 28 листопада 2013 року договору купівлі - продажу квартири.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона( продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, встановленого статтею 627 ЦК України.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, судовим розглядом встановлено, що позивачка, яка є самотньою людиною похилого віку і страждає на ряд захворювань, у тому числі значне зниження слуху і зору, ніколи не мала волевиявлення на укладання договору купівлі-продажу квартири і переїзд на інше місце проживання. Після укладеного правочину позивачка квартиру не звільнила, не передавала ключів від неї, у зв'язку з відсутністю іншого житла продовжує проживати в спірній квартирі і сплачувати комунальні послуги.

Виходячи з аналізу норми матеріального та процесуального права, оцінивши зібрані у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що при вчиненні 28 листопаду 2013 року договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 знаходилась під впливом недобросовісних дій ОСОБА_4, які полягали у навмисному створенні у ОСОБА_3 помилкового уявлення про обставини, які мали істотне значення: природи правочину, прав і обов'язків сторін.

З врахуванням наведеного, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України на підставі пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог , яким задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення: двокімнатної квартири, розташованої у АДРЕСА_1, загальною площею 45 кв.м., у тому числі житловою 28,80 кв.м., що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 28 листопада 2013 року, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н. О. .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення з ОСОБА_4 на її користь 20 00 гривень у відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд відмовляю у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачкою не доведені позовні вимоги у цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, ст. 6, 203, 215, 230, 317, 319, 321,627, 655 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , судова колегія судової палати, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу житлового приміщення: двокімнатної квартири, розташованої у АДРЕСА_1, загальною площею 45 кв.м., у тому числі житловою 28,80 кв.м., що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 28 листопада 2013 року, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталією Олександрівною недійсним.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру номер АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий-суддя-

Судді колегії-