У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про поділ нежитлового приміщення в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про припинення права осіб на частку в нежитловому приміщенні, за касаційною скаргою ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про поділ нежитлового приміщення в натурі, в якому <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843403/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>просили поділити в натурі між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 нежитлове приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху загальною площею 35,8 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та виділити у власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 об'єкт нерухомості загальною площею 11,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а у власність ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 - об'єкт нерухомості загальною площею 23,8 кв. м за вказаною адресою.

На обґрунтування вимог позивачі посилалася на те, що вказане нежитлове приміщення належить їм на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме: по 1/6 кожному, однак протягом тривалого часу у них з відповідачами склались особисті неприязні стосунки, які нерідко призводять до виникнення конфліктних ситуацій. Відповідачі чинять їм безпідставні перешкоди у користуванні спірним приміщенням. Їхня пропозиція вирішити спір без звернення до суду відповідачами не була прийнята, вони відмовляються добровільно укладати договір про поділ спільного майна в натурі, а тому позивачі звернулися до суду.

У лютому 2014 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_7, в якому просили припинити право спільної часткової власності ОСОБА_6 на 1/6 частини нежитлового приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху, яке знаходиться по АДРЕСА_1, та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_7 на 1/6 частини вказаного нежитлового приміщення 15-1, 15-2, 15-3, а також визнати за ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 право власності на 1/4 частини кожного у нежитловому приміщенні 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху, яке знаходиться по АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог позивачі за зустрічним позовом посилалися на те, що єдине нежитлове приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху, яке знаходиться по АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності відповідно шістьом співвласникам: ОСОБА_9, ОСОБА_10, Бо <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843412/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а саме: по 1/6 частини кожному. Сторони є колегами по роботі, проте у них суттєво погіршились відносини, стали більш неприязними, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злісно ухиляються від сплати комунальних послуг, матеріально не підтримують ініціативу проведення поточного та капітального ремонту, які вкрай необхідні для їхнього приміщення, що в кінцевому результаті відображається на їхній підприємницькій діяльності, оскільки в таких умовах неможливо надавати належні послуги їхнім клієнтам. Вказували, що нежитлове приміщення, як річ <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843216/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> є подільною, однак, враховуючи те, що в даному випадку частки співвласників нежитлового приміщення ОСОБА_6, ОСОБА_7 є незначними, тобто становлять менший розмір, ніж площа будь-якого із приміщення, розподіл нежитлового приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху, яке знаходиться по АДРЕСА_1, в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників в розмірі 4/6 х 2/6 з технічної точки- зору не можливий, а тому нежитлове <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_10_24/pravo1/RE24470.html?pravo=1>приміщення, як річ, за наявності такого розміру часток співвласників є річчю неподільною.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про поділ нежитлового приміщення в натурі задоволено.

Поділено в натурі між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 нежитлове приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху загальною площею 35,8 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено у власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 об'єкт нерухомості загальною площею 11,93 кв. м.

Виділено у власність ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 об'єкт нерухомості загальною площею 23,87 кв. м.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про припинення права осіб на частку в нежитловому приміщенні, яке належить на правах спільної часткової власності, відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення від 09 лютого 2012 року серії САЕ № 574959, виданим управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 квітня 2012 року № 33979006, виданим обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», нежитлове приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на праві спільної часткової власності у рівних частинах по 1/6 кожній.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 вересня 2014 року № 050/14 встановлено, що виділити в натурі 1/6 частини нежитлового приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на день проведення експертизи можливо; виділити в натурі 2/6 частини нежитлового приміщення 15-1, 15-2, 15-3 першого поверху, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, станом на день проведення експертизи можливо; можливе влаштування додаткового входу в нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Додатковий вхід - це відновлення колишнього входу (а. с. 244-258).

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями ст. ст. 321, 355, 356, 358, 361, 364 ЦК України та виходив з того, що згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 24 вересня 2014 року можливе виділення в натурі 1/6 та 2/6 частини вказаного нежитлового приміщення та влаштування додаткового входу, а тому такий виділ не суперечить вимогам закону та інтересам співвласників, а поділ об'єкта нерухомого майна на окремі самостійні об'єкти нерухомо майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій вважали їх необґрунтованими, а також врахували, що в порушення ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачі за зустрічним позовом не внесли вартість частки, право власності щодо якої вони просять припинити, на депозитний рахунок суду.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

З результатів аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що поділ нежитлового приміщення може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини приміщення із самостійним виходом, яка відповідає розміру їх часток у приватній власності.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення таких робіт визначено Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України від 06 липня 2007 року № 774/14041.

Виходячи з того, що за змістом ст. 360 ЦК України <nau://ukr/435-15|st360> кожний учасник спільної часткової власності повинен нести витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки, витрати на проведення робіт з перепланування і переобладнання приміщення повинні розподілятися між співвласниками з урахуванням їх часток та обставин справи.

Однак суд першої інстанції, задовольняючи первісні позовні вимоги, зазначених вимог закону не врахував, не вказав у рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина приміщення конкретно виділяється і яку частку в приміщенні вона складає, які перепланування й переобладнання необхідно зробити, вартість та характер робіт, які необхідно здійснити для поділу приміщення, та хто із співвласників повинен їх здійснити й нести витрати для реалізації обраного способу поділу приміщення.

Крім того, ухвалюючи рішення про поділ нежитлового приміщення, суд першої інстанції не вирішив питання про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи суд першої інстанції не запропонував сторонам подати або за їх клопотанням витребувати щодо кожного варіанту поділу приміщення, запропонованого у судовій будівельно-технічній експертизі, відповідні висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, санітарної інспекцій тощо про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань, а у разі необхідності встановлення при поділі приміщення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання - погодження відповідних державних служб.

Разом з тим у порушення вимог ст. ст. 213-215, 315 ЦПК України суд першої інстанції вказав, що поділ здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм, що є неправильним, оскільки саме ці висновки повинні давати можливість суду вибрати варіант поділу приміщення, запропонований у судовій будівельно-технічній експертизі, та поділити нежитлове приміщення в натурі.

Разом з тим, беручи до уваги одні докази та відмовляючи у прийнятті інших доказів, суд зобов'язаний відобразити у рішенні результати оцінки таких доказів (ч. 4 ст. 212 ЦПК України).

У матеріалах справи наявний висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 25 лютого 2014 року № 116/14, за змістом якого розподіл в натурі між співвласниками вказаного нежитлового приміщення, виділення у власність окремої частини приміщення та влаштування окремого входу в зовнішній несучій стіні головного фасаду приміщення не є можливим (а. с. 134-145, т. 1).

Покладаючи в основу свого рішення висновок судової будівельно-технічної експертизи від 24 вересня 2014 року № 050/14, суд першої інстанції не навів мотивів неприйняття висновку експертизи від 25 лютого 2014 року, не зазначив причин, які б вказували на його суперечність та невідповідність фактичним обставинам справи та чи має він значення для вирішення справи.

Апеляційний суд указані порушення суду першої інстанції не усунув, не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не навів ніяких мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи в частині первісних позовних вимог не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої судам належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції вважав їх необґрунтованими, однак в порушення ст. ст. 214, 215 ЦПК України під час ухвалення рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог не вирішив питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися зустрічні позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та не зазначив у рішенні встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися зустрічні позовні вимоги; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особи звернулися до суду із зустрічним позовом.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу в частині доводів щодо зустрічних позовних вимог, в порушення ст. ст. 303, 304 ЦПК України обмежився лише коротким висновком про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог в цій частині у зв'язку з їх необґрунтованістю, а також вважав, що у позові слід відмовити, оскільки позивачі за зустрічним позовом не внесли вартість частки, право власності щодо якої вони просять припинити, на депозитний рахунок суду відповідно ч. 2 ст. 365 ЦК України

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З урахуванням того, що позивачі за зустрічним позовом не внесли вартість частки, право власності щодо якої вони просять припинити, на депозитний рахунок суду, суди попередніх інстанцій саме на підставі ч. 2 ст. 365 ЦК України правильно відмовили у задоволенні зустрічного позову і саме з урахуванням цих підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову оскаржувані судові рішення судів підлягають залишенню без змін в цій частині.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року в частині первісних позовних вимог скасувати, справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук