Справа № 463/5266/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/4233/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Богонюк М.Я., Мікуш Ю.Р.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: калашнікова М.М., пр.-ки ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про зобов»язання до вчинення дій, приведення земельної ділянки до попереднього стану , -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про зобов»язання до вчинення дій, приведення земельної ділянки до попереднього стану задоволено; зобов»язано ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_6 шляхом перебудови гаража літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 а саме демонтувати частину гаража літ. «Б» площею 3,75 кв. м., що знаходиться на земельній ділянці позивача, таким чином привівши земельну ділянку до попереднього стану; вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність. Зокрема зазначає, що відповідно до реєстраційних посвідчень, виданих ЛОДК БТІ та ЕО від 12 грудня 2002 року позивач та відповідачі набули по 1/4 житлового будинку АДРЕСА_1. Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги норми ст. 120 Земельного кодексу, які встановлюють фактично автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будинок. Вказує, що наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку Позивача та відсутність таких у Відповідачів не позбавляє останніх права власності на неї в силу закону. Оскільки дана земельна ділянка є правом спільної власності Позивача та відповідачів, вони всі на свій розсуд мають право володіти, користуватися та розпоряджатися нею. Правовий режим спільної часткової власності повинен враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року скасувати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, експерта, з»ясувавши обставини справи, перевіривши доводи скарги та докази у справі, колегія суддів знаходить підстави для задоволення апеляційної скарг та скасування рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ч.1ст.309 ЦПК України.

Згідно ч.1ст.303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду, згідно ст.213 ЦПК, повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Право на звернення до суду за захистом, як передбачено ст.3,57,60 ЦПК, має особа у разі порушення права, що доводися належними та допустими доказами у справі.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_6 та усуваючи перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу частини гаража літ.Б по АДРЕСА_1 площею 3,75см прийшов до помилкового висновку про порушення прав позивача та необхідності їх судового захисту у визначений спосіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується реєстраційним посвідченням 1978року. 1995році їй передано у власність земельну ділянку для обслуговування цього будинку площею 600кв.м., видано державний акт. Зі згоди батьків на цій земельній ділянці було побудовано ще один житловий будинок НОМЕР_2, розпорядження Личаківської районної адміністрації у 1998році введено в експлуатацію. 16.06.1998року позивач як офіційний забудовник і власник подарувала будинок НОМЕР_1 сину ОСОБА_9 Спірний гараж побудовано ним у 1999 році.

ОСОБА_9 помер у 2001році, за життя його мати як власник земельної ділянки жодних вимог щодо гаража не ставила. Між сторонами фактично визначився порядок користування земельною ділянкою, з врахуванням розташування на ній двох житлових будинків сторін, встановлено огорожу.

Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни цільового призначення. Якщо договором про відчуження житлового будинку розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Оскільки ОСОБА_9, спадкоємцями якого виступають відповідачі, придбано у власність житловий будинок, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, а також та частина земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відсутність державної акта про право власності не свідчить про відсутність майнового права, яке виникає на підставі правочину та актами цивільного законодавства.

Крім того, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 01.10.2013року встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут для належного обслуговування житлового будинку НОМЕР_2, всього 91,45 кв.м.в межах земельної ділянки ОСОБА_6 цим сервітутом визначено площу та конфігурацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку відповідачів.

Частина земельної ділянки, яку просить позивач звільнити від самовільної будови гаража, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23.03.2015року (а.с.88-93) становить 41 кв.см. та припадає на бетонну відмостку довкола будинку відповідачів, шириною 86 см. вздовж житлового будинку відовідачів. Враховуючи специфіку розташування земельної ділянки - із значним нахилом від будинку НОМЕР_2 в бік спірного гаража, фактично задня стіна гаража, яку просить демонтувати позивач, знаходиться на відстані до 1 метра, що також підтверджується експертими дослідженнями (а.с.91-92), виступає підпірною стіною для відмостки та запобігає зсуву ґрунту та будинку. Фактично, задня частина гаража, яку просить демонтувати позивач, враховуючи значний нахил ділянки, розташована в товщі землі, виступаючи в тій частині над земельною ділянкою лише частково.

Не заперечила ці обставини і представник позивача, яка є донькою ОСОБА_6 та сестрою покійного ОСОБА_9, проживає з матір»ю в будинку НОМЕР_1.

Крім того, допитаний у судовому засіданні в порядку відео конференції експерт ОСОБА_10 (м.Луцьк Волинської області) суду пояснив, що для проведення експертизи він використовував земельно-кадастрові дані та не враховував реальне розміщення б»єктів нерухомості на земельній ділянці та її географічні особливості. Заміри земельної ділянки між житловим будинком відповідачів НОМЕР_2 та спірним гаражем ним не проводились.

Відповідно до ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов»язана утриматись від дій, які могли б порушили права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства.

Цивільні обов»язки виконуються в межах закону. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не обов»язковим для неї (ст..14 ЦК України). Особа може бути звільнена від цивільного обов»язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спосіб захисту має бути встановлений законом, визначений відповідно до ступеня порушення права та призводити до відновлення права.

Узагальнюючи встановлені обставини справи, колегія суддів враховує, що між сторонами протягом понад 10 років визначено порядок користування земельною ділянкою, враховуючи набуття прав відповідачами на неї у межах розташування їх житлового будинку та необхідності його обслуговування, фактично проведено поділ земельної ділянки, встановлено огорожу, що розділяє обидва житлові будинки із частинами земельної ділянки, при чому позивач не користувалась тією частиною земельної ділянки, яку просить звільнити від стіни гаража, площею 41 см.кв., так як земельна ділянка у цій частині (смужка шириною 0,86 м), покрита бетонною відмосткою, одною стороною прилягає до будинку а іншою до виступаючої верхньої частини задньої стіни гаража (інвентаризаційна справа Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки АДРЕСА_1. Ця бетонна відмостка з обох боків закінчується бетонними сходами, які відповідно до проведеної інвентаризації, увійшли до будинковолодіння НОМЕР_2 відповідачів як дворові споруди (інвентаризаційна справа).

Тому задоволення позову у визначений спосіб шляхом демонтажу частини задньої стіни гаража не дано оцінки чи не призведе це до руйнування частини будинковолодіння відповідачів та чи забезпечить відновлення права позивача на користування земельною ділянкою.

Крім того, представник позивача ОСОБА_3 при апеляційному розгляді визнала, що мати позивач не користується тією частиною земельної ділянки між будинком відповідачів НОМЕР_2 та гаражем (шириною близько 86см) та не має наміру нею користуватись, а подала позов лише щоб оформити документи на землю.

Ці обставини судом першої інстанції встановлені не були, що свідчить про неповноту з»ясування обставин, що мають значення у справі.

Доказами, відповідно до ст..57 ЦПК, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст..214 ЦПК. під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Суд, відповідно до ст.212 ЦПК, оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, в їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, зокрема висновок експерта.

Задовольняючи позовну вимогу про демонтаж, суд першої інстанції не з»ясував чи дійсно порушено право позивача на користування земельною ділянкою, зважаючи на те, що вона зі згоди позивача ще у 1999

забудована житловим будинком із дворовими спорудами- бетонні відмостка і сходи, право власності на який належить відповідачам, і до них перейшло майнове право щодо земельної ділянки під будинок та навколо будинку, необхідна для його обслуговування. Не пересвідчився чи можливо це з технічної точки зору, враховуючи рел»єф земельної ділянки та специфіку побудови гаража, при чому задня його стіна, яку просить знести позивач, слугує підпірною стіною, а відстань до житлового будинку відповідачів становить 0,86м. Також судом першої інстанції не враховано, що спірний гараж у 1999році побудовано сином позивача на комунальній земельній ділянці, вимоги про знесення самочинного будівництва органами місцевого самоврядування не заявлялось.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-137цс14, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Суд першої інстанції, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, не обґрунтував на підставі належних та допустимих доказів у справі факту порушення прав позивача на користування земельною ділянкою самочинною будовою, враховуючи усі встановлені обставин справи.

Відповідно до роз»ясень Постанови Пленуму Верховоного Суду Українивід 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і

всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не

підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно роз»ясень п.17.Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти,

що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані

норми матеріального й процесуального права.

За наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення. Зазначеними підставами є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають

значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При цьому необхідно виходити з того, що: неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, слід вважати неправильне визначення предмета доказування

чи не з'ясування обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, або інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), неправильну кваліфікацію правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин тощо;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, має місце у випадках зазначення у судовому рішенні певних обставин (фактів), які не підтверджені доказами, їх недостатність, недостовірність та (або) суперечливість, відсутність мотивів прийняття чи неприйняття доказів тощо; - невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено неправильно; - порушення або неправильне застосування матеріального чи процесуального права має місце у разі застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин або неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене чи обмежене тлумачення. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, порушення вимог статті 59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (стаття 60 ЦПК), порушення вимог статті 215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо. Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Враховуючи наявність судового спору про визнання права власності та поділ земельної ділянки по АДРЕСА_1 за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8,ОСОБА_4 (відповідачі у даній справі) до ОСОБА_6, встановлені обставини у дані справі, колегія суддів приходить до висновку про неповноту з»ясування судом першої інстанції обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які є самостійними підставами для скасування рішення суду.

Позивач, згідно ст.60 ЦПК, не довів тих обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, не подав належні та допустимі докази, які стосуються предмету спору. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, апеляційний суд, знайшовши підстави, передбачені ч.1ст.309 ЦПК, скасовує рішення суду першої інстанції. Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суду визнає недоведеними позовні вимоги через відсутність належних та допустимих доказів реальності порушеного права позивача та можливості його відновлення у визначений спосіб.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У позові позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: М.Я. Богонюк

Ю.Р. Мікуш

З оригіналом згідно

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Н.Л. Шумська

Дата оформлення копії:

Помічник судді У.М. Гордій