Справа № 367/2923/15 Головуючий у І інстанції Чернов Д.Є.
Провадження № 22-ц/780/4015/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук М. А.
Категорія 23.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А..

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шмідт Катерини Валеріївни на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шмідт Катерини Валеріївни на дії державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою і просив визнати протиправними дії державного виконавця Шмідт К.В. під час виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області на підставі виконавчого листа Ірпінського міського суду Київської області від 26 липня 2013 року №2-68/2012 в частині звернення стягнення на майно боржника офісне приміщення вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1; зобовязати державного виконавця при виконанні рішення Ірпінського міського суду Київської області на підставі виконавчого листа Ірпінського міського суду Київської області від 26липня 2013 року № 2-68/2012 зняти з реалізації нерухоме майно ОСОБА_1, а саме: офісне приміщення вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1; складський комплекс по АДРЕСА_2; земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) по АДРЕСА_2 до виділу в натурі його частки у спільній сумісній власності подружжя.

Скаргу обґрунтовував тим, під час виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у сумі 3 548 367,35 грн. на підставі виконавчого листа Ірпінського міського суду Київської області від 26 липня 2013 року державним виконавцем було звернуто стягнення на майно боржника, а саме офісне приміщення вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані дії державного виконавця вважає незаконними, оскільки державним виконавцем не були вчинені виконавчі дії щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, що були на рахунках та вкладах боржника та не звернуто стягнення на рухоме майно боржника.

Крім того, вказане нерухоме майно на яке звернуто стягнення, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1, а тому державний виконавець повинен був спочатку звернутись до суду з поданням про виділ частки боржника у спільному майні.

Скарга розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2015 року скаргу задоволено.

Визнано протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шмідт Катерини Валеріївни при виконанні виконавчого листа №2-68/2012, виданого Ірпінським міським судом Київської області 26 липня 2013 року в частині звернення стягнення на майно боржника - офісне приміщення вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали суду.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Постановлюючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на об'єкт права спільної сумісної власності без попереднього визначення частки боржника та виділення її в натурі, є незаконним та неправомірним і таким, що порушує право володіння, користування та розпорядження майном як об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується із цими висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Судом встановлено, що 30 липня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Київській області було відкрито виконавче провадження № 39166348 із примусового виконання виконавчого листа від 26 липня 2013 року № 2-68/2012, виданого Ірпінським міським судом Київської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 15 липня 2009 року у розмірі 3 548 767 грн. 35 коп. та судових витрат в розмірі 1820 грн. ( том 1 а.с. 44-45).

30 липня 2013 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно з даною постановою державний виконавець наклав арешт на все майно боржника (а.с. 46).

12 вересня 2013 року головним державним виконавцем було винесено акт опису й арешту майна, а саме: офісного приміщення вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 47-48).

Відповідно до висновку з незалежної оцінки майна ринкова вартість вказаного офісного приміщення станом на 16 жовтня 2013 року становить 1 515 695 грн. (том 1 а.с. 49).

30 січня 2014 року головним державним виконавцем була винесена постанова про розшук майна боржника, а саме: транспортних засобів, які належать заявнику (том 1а.с. 63-64).

03 квітня 2014 року головним державним виконавцем було винесено акт опису й арешту майна, а саме: складського комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та земельної ділянки за цією ж адресою (том 1 а.с. 65-66).

19 травня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 директором філії 11 НП «Нива - В.Ш.» було направлено лист з приводу проведення прилюдних торгів щодо реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: офісного приміщення площею 461 кв. м вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які були призначені на 20 червня 2014 року о 10 год. 30 хв. (том 1 а.с. 50).

Згідно з протоколом від 25 червня 2014 року № 1114035 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого вищезазначеного нерухомого майна предмет іпотеки не був проданий, а тому прилюдні торги визнаються такими, що не відбулися. ОСОБА_2 як іпотекодержатель виявив бажання придбати офісне приміщення за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна (том 1 а.с. 51).

26 червня 2014 року на підставі Закону України «Про іпотеку», заяви ОСОБА_2 від 23 червня 2014 року, протоколу № 1114035 головним державним виконавцем була винесена постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а саме: офісного приміщення площею 461 кв.м. літера «А» вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на загальну суму 1 515 695 грн. (том 1 а.с. 54-56).

Крім того, судом встановлено, що 31 грудня 1987 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (том 1 а.с. 191).

Офісне приміщення площею 461 кв.м. вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, набуто у власність ОСОБА_1 за час сумісного проживання у шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25 березня 2006 року (том 1 а.с. 192).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст.73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Встановивши вказані обставини справи, з врахуванням вимог ст..52 Закону України «Про виконавче провадження», ст..ст.60, 73 Сімейного кодексу України, ст..387 ЦПК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що скарга підлягає задоволенню, оскільки дії державного виконавця в частині звернення стягнення на майно боржника - офісне приміщення вбудовано-прибудованого багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке набуто за час сумісного проживання у шлюбі, без попереднього визначення частки боржника та виділення її в натурі, є неправомірними.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, по вказаній справі, було частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано ухвалу Ірпінського міського суду від 18 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 серпня 2014 року, якими було відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи попередні ухвали судів першої і апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності.

Отже, державний виконавець на підставі ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» перед зверненням стягнення на все офісне приміщення, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, повинен звернутися до суду з поданням для визначення частки боржника.

Таким чином, звернення стягнення на обєкт права спільної сумісної власності в цілому, без попереднього визначення частки боржника та виділення її в натурі, є незаконним та неправомірним, оскільки суперечить ст. 73 СК України, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 371 ЦК України та порушує право щодо володіння, користування та розпорядження майном як обєктом права спільної сумісної власності подружжя.(том 1 а.с.166-168).

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвала постановлена з додержанням вимог закону і передбачених законом підстав для її скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд при розгляді скарги на дії державного виконавця застосував статті 60, 73 Сімейного кодексу України, які не підлягали застосуванню, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Розгляд скарги здійснено за правилами, встановленими в розділі У11 Судовий контроль за виконанням судових рішень ЦПК України, положень Закону України «Про виконавче провадження».

Застосування судом положень ст..ст. 60, 73 Сімейного кодексу України не суперечить вимогам Закону і не впливає на законність постановленої ухвали.

Інші доводи апелянта про незаконність і необґрунтованість ухвали суду не заслуговують на увагу, законність оскаржуваної ухвали не спростовують.

Керуючись ст.ст.312, 315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шмідт Катерини Валеріївни відхилити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: