Справа № 591/796/15-ц
Провадження № 2/591/731/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі :

головуючого судді Шелєхової Г.В.

секретаря Тищенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 11 грудня 1999 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який 21 січня 2013 року було розірвано. Відповідно до вимог СК України обєктом спільної сумісної власності з відповідачем є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була придбана на імя відповідача 28 грудня 2000 року. Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири. В процесі слухання справи позивач та її представник позовні вимоги підтримували в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що з метою забезпечення сина власним житлом мати відповідача взяла фінансову допомогу в УАТ «Газпром». Саме за рахунок цих коштів і була придбана квартира. Тому просить в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі з 11 грудня 1999 року перебували у шлюбі, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2013 року було розірвано (а. с. 7, 9).

Мають спільну доньку Валерію, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 8).

Під час спільного проживання відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 28 грудня 2000 року придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі - продажу (а. с. 10).Квартира придбана за 9193 грн.

Позивач посилається на те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Оскільки на весілля подружжю було подаровано значну суму коштів близько 7 000 грн. Крім цього, позивач та відповідач працювали і мали доходи у вигляді заробітної плати, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та індивідуальними відомостями про застраховану особу (а. с. 134, 135). В процесі слухання справи також пояснила, що нею була отримана допомога по народженню дитини, яка також була використана родиною для придбання квартири та проведення в ній ремонтних робіт.

Відповідач обґрунтовує свою позицію тим, що спірна квартира була придбана за 4200 дол. США. 14 грудня 2000 року мати відповідача ОСОБА_3 (а. с. 87) звернулася до УАТ «Газпром» по газифікації автомобільного транспорту з проханням надати грошову допомогу на придбання для свого сина ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 строком на 2 роки (а. с. 139). В грудні 2000 року їй була надана зворотня фінансова допомога в сумі 23 100 грн., що підтверджується листом від УАТ «Газпром» та копією видаткового ордеру (а. с. 86, 140). Пояснив, що вказані кошти ним були отримані в борг без отримання письмового договору, квартиру придбавав для себе, а не для родини.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що спірну квартиру придбано за кошти, які вона отримала за місцем роботи в якості звороньої допомоги. Зазначила, що вказані кошти були надані нею родині сина, оскільки син та невістка приходили та просили допомогти у придбанні квартири. Син та невістка обіцяли ці кошти повернути.

Але, суд вважає, що факт отримання коштів ОСОБА_3, не підтверджує того, що саме за вказані кошти було придбано спірне житло відсутні докази на підтвердження того, що кошти, отримані матір»ю відповідача були передані на придбання квартири.

Відповідно до висновку про вартість майна від 04.12.2015 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 на дату оцінки становить 333 300 грн. (а.с. 225-229).

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На підставі ч. 1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд вважає, що в даному випадку достовірно встановлено, що спірне майно придбане в період шлюбу, а позиція відповідача щодо придбання спірного майна не за спільні кошти подружжя не знайшла підтвердження в судовому засіданні. Той факт, що мати відповідача отримувала допомогу за місцем роботи, не свідчить про те, що отримані нею кошти були витрачені на придбання квартири, вартість квартири та розмір отриманої допомоги не співпадають, відсутні докази витрачання отриманої допомоги на придбання спірної квартири, а не на інші потреби. Договір купівлі-продажу квартири ні відповідачем, ні його матір»ю не оспорюється ні в частині ціни, ні в частині визначення кола осіб, які придбали квартиру. До того ж мати відповідача пояснила, що кошти передавала не особисто сину, а родині сина, тобто навіть вона не свідчить про те, що спірне майно придбавалося її сином особисто.

Те, що позивач не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу квартири не свідчить про те, що квартира придбана не за кошти подружжя. Судом встановлено, що на момент придбання квартири позивач була у стані вагітності, до того ж заслуговують на увагу її доводи щодо нормальних стосунків у родині та повної довіри чоловіку у вирішенні всіх питань.

Ч. ч. 2 4 ст. 65 СК України передбачають, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , а тому позов підлягає задоволенню.

Крім цього відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 1666 грн. 50 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ст. ст. 4, 10, 11, 57-60, 88, 212, 214-215, 224-226ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_5, житловою площею 28,8 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1666 грн. 50 коп.

Сторони можуть оскаржити рішення суду до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Шелєхова