Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 13 березня 2014 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім»єю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, про визнання співвласником будинку та визначення ? частки у праві спільної власності на будинок та про визнання недійсним договору дарування будинку

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду від 13 березня 2014 р. у позові ОСОБА_1 відмовлено у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вважає його незаконним, оскільки судом не мотивовано у рішенні по кожній із заявлених ним вимог початок перебігу строку позовної давності, не надана оцінка договору дарування . Суд встановив, що він фактично проживав з відповідачкою однією сім»єю після розірвання між ними шлюбу ( з вересня 2000 р. по липень 2012 р. включно) та приймав участь у будівництві спірного будинку, який був зданий в експлуатацію у 2005 році, тому він набув право спільної власності на нього. Таке право він не втратив і внаслідок виселення з будинку за рішенням суду, тому застосування судом позовної давності є неправомірним.

Також, 15.11.2007 р. ( до укладення відповідачами спірного договору 29.11.2007 р.) , у суді перебував його позов про визнання права власності на спільне майно, у т.ч. на ? частину будинку і провадження у цій справі було судом закрито 28.08.2008 р. Таким чином, у договорі зазначено про відсутність спору з приводу предмета дарування, тобто, неправдиву інформацію, тому він є нікчемним. Про оспорюваний договір йому стало відомо у листопаді 2012 р. і до зазначеної вимоги повинна бути застосована спеціальна позовна давність - 10 років, як до нікчемного правочину ( ст. 258 ЦК). Суд має застосовувати наслідки правочину і з власної ініціативи.

Отже, він приймав участь у створенні нового майна, проживав однією сім»єю з формальним власником цього майна, що також підтверджується ухвалою Володимирецького районного суду від 15.10.2010 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, тому відповідно до ст.ст. 65,74 СК України, є співвласником будинку, який згоди на його відчудження ОСОБА_2 не давав. Просить

___________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Іванків О.В.

Провадження № 22ц/787/2592/2014 Доповідач - Оніпко О.В.

рішення скасувати, задовольнити його позов у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.1995 р. по 08.05.1996 р. ( а.с. 12).

Рішенням Старорафалівської сільської ради від 21.03.1995 р. за № 11 ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку, а 15.06.1999 р. вона отримала державний акт про право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням виконкому Старорафалівської сільської ради Володимирецького району від 30.08.2005 р. за № 88 на ім»я ОСОБА_2 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 57-58).

Згідно з договорами дарування від 29.11.2007 р. ОСОБА_2 подарувала вказаний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, своєму синові - ОСОБА_3 ( а.с. 1-14, 16-17).

23.10.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання його співвласником земельної ділянки.

В подальшому, 18.12.2013 р. подав до суду позовну заяву про зміну предмету та підстав позову, у якій просив суд визнати факт його проживання однією сім»єю з ОСОБА_2 з 01.01.2004 р. по липень 2012 р включно; визнати його співвласником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований; визнати недійсним договір дарування вказаного житлового будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.11.2007 р. ( а.с. 34-37).

05.03.2014 р. подав до суду заяву про виключення з його позовних вимог вимогу про визнання права власності на земельну ділянку ( а.с. 93-94).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що після розірвання між ним та ОСОБА_2 шлюбу 08.05.1996 р., вони продовжували спільно проживати та вести господарство, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1, з вересня 2000 р. по липень 2012 року включно. За вказаний період збудували житловий будинок, який був зданий в експлуатацію та на ім»я ОСОБА_2 13.09.2005 р. було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. Оскільки він приймав участь у створенні нерухомого майна, тому на підставі ст. 74 СК України, є співвласником будинку.

06.11.2012 р. за запитом адвоката йому стало відомо, що 29.11.2007 р. спірний будинок без його згоди, як власника, був подарований ОСОБА_2 своєму синові ОСОБА_3, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним. Просив суд задовольнити його позов.

Суд 1-ї інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив про встановлення ним факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 р. по 20.11.2008 р. однією сім»єю та про участь позивача у будівництві спірного будинку, що є підставою для визнання цього будинку спільною власністю сторін, також послався на пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та на надані позивачем накладні та чеки про придбання будівельних матеріалів на суму 100565 грн., проте відмовив ОСОБА_1 у позові за пропуском строку позовної давності.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками місцевого суду, оскільки вони суперечать обставинам справи, доказам, що є у її матеріалах та вимогам закону.

Так, згідно з наданими ОСОБА_1 поясненнями суду апеляційної інстанції, після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, вони продовжували проживати у належній їй квартирі однією сім»єю та розпочали будівництво спірного будинку на отриманій відповідачкою земельній ділянці. Будинок було зведено ним та відповідачкою у 2000 р. і з цього часу вони вселилися у вказане житло, а у 2005 році ОСОБА_2 оформила на своє ім»я право власності на будинок.

На зазначені обставини та на довідку Старорафалівської сільської ради від 18.01.2012 р. ОСОБА_1 посилається і у своїй позовній заяві ( а.с. 35).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він проживав однією сім»єю з ОСОБА_2 і після розірвання між ними шлюбу у 1996 році до 2012 року включно, проти яких категорично заперечує відповідачка, не заслуговують на увагу, оскільки належними та достовірними доказами не стверджені.

Виходячи з вказаних доводів та обставин, викладених у позовній заяві, правовідносини, на які посилається ОСОБА_1, виникли між сторонами під час дії норм КпШС України, які підлягають застосуванню в даному випадку та якими було передбачено майнові права і обов»язки подружжя щодо спільного майна .

Вказаний Кодекс не містив такої норми, яка регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою та на яке розповсюджуються положення глави 8 СК України, а тому посилання позивача на ст.74 СК України, яка набрала чинності з 01.01.2004 р., є безпідставними.

Норми ЦК України набрали чинності з 01.01.2004 р., тому є безпідставними і посилання позивача на вимоги ст. 331 цього Кодексу.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про власність", який діяв на той час, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок.

Докази про укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмової угоди про створення спільної сумісної власності - житлового будинку у матеріалах справи відсутні.

Також, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не заслуговують на увагу, спростовуються запереченнями відповідачки, рішеннями Володимирецького районного суду від 06.10.2005 р., від 21.07.2006 р. про виселення позивача та іншими матеріалами справи доводи останнього про його проживання однією сім»єю з ОСОБА_2 також після 01.01.2004р. і до 18.01.2012 р. включно ( а.с. 59 - 90).

Крім того, ОСОБА_1 07.11.2007 року вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно - на 1/ 2 частину спірного житлового будинку, який ухвалою Володимирецького районного суду від 08.08.2008р. був залишений без розгляду ( а.с. 106-107).

Як підтвердив ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції, про наявність усіх зазначених судових рішень йому було відомо, він їх не оскаржував та вони є чинними, також не оскаржувалися ним і постанови органів ДВС щодо їх примусового виконання ( а.с. 62-73).

Отже, оскільки правовідносини, на які посилається ОСОБА_1, виникли між сторонами після розірвання шлюбу у 1996р., коли, як він зазначає, вони розпочали будівництво спірного будинку та у якій вселилися у 2000 році, оформлення 13.09.2005 р. ОСОБА_2 права власності на спірний будинок не свідчить про створення майна сторонами в період проживання однією сім»єю з 01.01.2004 р. по 13.09.2005 р. та не є підставою для застосування норм ст. 74 СК України та ст. 311 ЦК України, що набрали чинності з 01.01.2004 р.

Надані на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 ксерокопії накладних та чеків, датованих періодом: з 1.04.2004р. по 04.03.2005 р. про придбання ним будматеріалів ( а.с. 50-54), не є належними доказами, передбаченими ст.ст. 57-60 ЦПК України, суперечать поясненням самого позивача щодо періоду зведення спірного будинку та вселення у нього, не свідчать про проживання сторін однією сім»єю та про створення ними нерухомого майна у цей період, а також про те, що вказані будматеріали були використані для будівництва цього будинку.

Посилання позивача на довідку Старорафалівської сільради від 18.01.2012 р. за № 51-02/27 (а.с.15) не заслуговують на увагу, оскільки вона суперечить дійсним обставинам справи, іншим доказам, що є у її матеріалах, та, крім того, поясненням самого позивача, а також заявленим ним позовним вимогам про встановлення факту проживання однією сім»єю с ОСОБА_2 у період з 01.01.2004 р. по липень 2012 р. включно.

За положеннями ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги закону, та оскільки ОСОБА_1 не доведено позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім»єю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, про визнання співвласником будинку та визнання права власності на ? його частину, є безпідставними та не підлягають до задоволення і його позовні вимоги про незаконність (нікчемність) договору дарування цього будинку, укладеного між відповідачами 29.11.2007р., оскільки він не є стороною вказаного правочину та особою, права та інтереси якої ним порушено.

У зв»язку з наведеним, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду від 13.03.2014 р.- скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім»єю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, про визнання співвласником будинку, визначення ? частки у праві спільної власності на будинок та про визнання недійсним договору дарування будинку - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :