Справа № 459/4472/14 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/3287/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника позивача - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Бачинського О.М., представника відповідача - ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 лютого 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства (надалі ПАТ) «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02 лютого 2015 року вищевказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 274 970 доларів США 42 центи та 285 917 грн. 79 коп. заборгованості за кредитним договором № 606/33-068 від 03.10.2007 року та 3 654 грн. судових витрат.

Заочне рішення міського суду оскаржила відповідач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог позивачу, посилаючись на те, що позивач включив у суму заборгованості грошові зобов'язання, на які сплив строк позовної давності та те, що позивач позбавив позичальника усунути порушення умов договору протягом строку, який передбачений ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника відповідача - ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - Бачинського О.М. на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, а відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 цього ж Кодексу - в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів.

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положенням ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено, що 03 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем укладено кредитний договір № 606/33-068, відповідно до якого Банк надав позивальнику кредит в сумі 160 000 швейцарських франків, що в еквіваленті до курсу НБУ на момент укладення договору складало 687 571,84 грн., з кінцевим терміном повернення кредиту до 03.10.2022 року (а.с.2-4).

Відповідно до п.1.1. цього Договору за користування коштами відповідач зобов'язався сплачувати проценти в розмірі 10 % річних, а відповідно до п. 3.3.8. цього Договору Позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати ануїтетні платежі та можливу неустойку в термін, визначений п.1.1.1. цього Договору - 10 числа кожного місяця.

Заявою про видачу готівки № 70-007 від 04.10.2007 р. підтверджується отримання позичальником кредитних коштів - банк видав позичальнику кошти в розмірі 160 000 франків шляхом їх конвертації у гривневий еквівалент (689 566,56 гривень) (а.с.5).

19 березня 2008 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 606/33-068 від 03.10.2007 року, відповідно до якої змінено валюту зобов'язання за зазначеним кредитним договором із швейцарського франку на долар США. Сторони визначили, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за кредитом становила 158 128,78 швейцарських франків, що виражалася за офіційним курсом НБУ станом на 19.03.2008 року в розмірі 159 759,70 доларів США, а розмір відсоткової ставки за користування коштами - 13,50 відсотків річних (а.с.6).

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до кредитного договору, який сторони уклали 20 жовтня 2008 року, сторони домовились про встановлення процентної ставки за користування кредитом у розмірі 15 процентів річних (а.с.7).

Розрахунком заборгованості, що перевірений судом, підтверджується невиконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості. Так, станом на 01.10.2014 року у позичальника перед Банком утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 274 970,42 доларів США та 285 917,79 гривень - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та за несвоєчасне погашення відсотків. Загальна сума заборгованості - 274 970,42 доларів США, включає в себе основну суму кредиту - 158 780,66 доларів США та відсотки за користування кредитом у розмірі 116 189,76 доларів США. А сума 285 917,79 гривень - включає річну до звернення з позовом пеню за несвоєчасну сплату заборгованості по кредиту - 60 258,38 грн. та пеню за несвоєчасну сплату заборгованості по відсотках - 225 659,41 грн. (а.с.9-10).

Зазначена сума боргу не спростована відповідачем.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (постанова Верховного Суду України від 18.06.2014 р., справа № 6-61цс14).

Крім того, судом встановлено, що в забезпечення виконання позичальником зобов'язання по вищевказаному кредитному договору, 03 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір за реєстровим № 3794, згідно якого в якості забезпечення зобов'язання було передане нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 86,2 кв. м.

Встановлено, що Банк 16 березня 2012 року звертався до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором станом на 06.03.2012 року в сумі - 158 780,66 доларів США основного боргу, 54 133 доларів США відсотків за користування кредитом, 37 306 грн. пені за несвоєчасну сплату заборгованості по кредиту.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року зазначений позов було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки для задоволення вищевказаних вимог позивача (а.с.75-76).

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Установлено, що не заперечили сторони, рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року не виконане, предмет іпотеки не реалізовано, і відповідно, погашення вимог Кредитора за рахунок іпотеки не відбулося.

Отже, зобов'язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягає судовому захисту, оскільки за змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному.

Відтак, наявність вищевказаного судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання зобов'язання.

Ураховуючи вищевикладене та те, що судовий захист права кредитора може бути реалізовано як у вигляді стягнення грошових коштів, так і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, подання кредитором позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перервало перебіг строку позовної давності, а рішення суду про стягнення коштів з позичальника за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з іпотекодавця, який є відмінний від боржника-позичальника, та яке не виконане, не є подвійним стягненням.

А тому посилання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності та мається подвійне стягнення, є безпідставним.

Установлено, що позивачем 01 жовтня 2014 року направлялась вимога-повідомлення про вищевказану заборгованість за кредитним договором та необхідність її погашення, а також погашення всього кредиту протягом одного робочого дня в 30-ти денний строк з дня отримання вимоги про усунення порушення.

Однак, як встановлено, вимога кредитора не виконана до цього часу, а відтак посилання апелянта на те, що позивач позбавив позичальника усунути порушення умов договору протягом строку, який передбачений ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, є безпідставним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, коли грошове зобов'язання має бути виконане в одиниці іншої держави (валютні цінності) до суми боргу застосовуються курс цієї одиниці щодо гривні (ч.2 ст.533 ЦК) на день платежу.

Відтак, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93). А відтак посилання апелянта на те, що суд не зазначив еквівалент боргу в гривневому еквіваленті не впливає на законність і обґрунтованість рішення суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду, а тому не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення, а тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.