Провадження № 22-ц/773/768/15 Категорія: 58 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В.,

з участю:

представника позивача - Місюри І.В.,

представника відповідача - Савчук Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до приватної фірми «Тома», відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції, приватного підприємства «Брат», ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі- ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою державного виконавця Луцького РУЮ від 08.09.2009 року в інтересах стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» накладено арешт на все майно боржника ПФ «Тома» в межах суми звернення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Також постановою державного виконавця від 21.07.2011 року в процесі примусового виконання наказу № 03/118/16-1, виданого 31.01.2009 року, про стягнення з ПФ «Тома» на користь ПП «Брат» заборгованості в розмірі 2849,15 грн. накладено арешт на все майно, що належить боржнику, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна в межах зазначеної суми.

У зв'язку з цим позивач вважає, що вказаними постановами порушене його право як іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПФ «Тома», та він має першочергове право звернути стягнення на вказане майно. Посилаючись на те, що має намір щодо звернення стягнення на майно та у зв'язку з порушенням боржником зобов'язань з повернення грошових коштів за кредитним договором № 4913 від 26 грудня 2005 року, порушує питання про звільнення вказаного майна з-під арешту.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2015 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим через неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що предмет іпотеки, який підлягає звільненню з-під арешту, на час розгляду справи відсутній, тобто приміщення свинарника-дорощувальника за адресою АДРЕСА_1 демонтовано.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з таких мотивів.

Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ПФ «Тома» в особі директора ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 4913, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у виді поновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 60000,00 грн. З метою забезпечення виконання вищенаведеного кредитного договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 4913-П-1 від 26 грудня 2005 року та договір іпотеки від 27 грудня 2005 року щодо приміщення свинарника-дорощувальника № 1 /Г/, загальною площею 1963,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору боржником виникла заборгованість в сумі 163987,07 грн., котра була стягнута з ПФ «Тома» в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» рішенням Луцького міськрайонного суду, на виконання якого видано виконавчий лист №2-724 від 28.04.2009 р. Станом на 25 листопада 2014 року, згідно довідки банку, заборгованість ПФ «Тома» за вищевказаним кредитним договором становить 832445,27 грн., яка не погашена.

З матеріалів справи також вбачається, що постановою державного виконавця від 21.07.2011 року в процесі примусового виконання наказу №03/118/16-1, виданого 31.01.2009 року, про стягнення з ПФ «Тома» на користь ПП «Брат» заборгованості в розмірі 2849,15 грн., накладено арешт на все майно, що належить боржнику та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна в межах зазначеної суми.

Встановлено зі змісту договору іпотеки від 27 грудня 2005 року та інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області накладено заборону на приміщення свинарника-дорощувальника АДРЕСА_1, яке належить ПФ «Тома» у зв'язку з посвідченням договору іпотеки, до закінчення договору (а.с.10, зворот, а.с.12). Крім того, з довідки вбачається, що арешт вказаного нерухомого майна зареєстровано 08.09.2009 р. та 09.08.2011 р. на підставі постанов заступника начальника ВДВС Луцького РУЮ.

Порядок передачі заставного майна в іпотеку та звернення стягнення на це майно визначений ст. ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У статті 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) зазначено, що обтяження майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 Закону взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Згідно із ч. 7 ст.3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищими пріоритетом має переважене право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Однак, банк не звертався до суду із позовом про звернення стягнення на іпотечне майно у встановленому Законом порядку, хоча не позбавлений такої можливості.

Як вбачається з матеріалів справи, примусове стягнення боргу в сумі 163987,07 грн. в користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» проводилось за тим самим кредитним договором від 26.12.2005 року, в забезпечення якого було надано відповідачем ПФ «Тома» в іпотеку спірне приміщення свинарника-дорощувальника, за виконавчим листом №2-724, виданим 28.04.2009 року ( виконавче провадження №14580444), а також стягнення боргу за наказом господарського суду Волинської області №03/118/16-1, виданим 31.01.2009 року, в сумі 2849,15 грн. в користь ПП «Брат» (виконавче провадження №26970839) з ПФ «Тома» було об'єднано в зведене виконавче провадження за №32050562, що зафіксовано в актах державного виконавця від 17.10.2014 року та 02.03.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень щодо одного й того самого боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження, і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення.

Частиною 1 ст. 57 Закону встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з нормами ст. 54 Закону «Про виконавче провадження» реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Як визначено ч.1 ст. 62 Закону, реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Ч.1 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо сума, стягнута з боржника, недостатня для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, вона розподіляється державним виконавцем між стягувачами в порядку черговості, зокрема: у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна і лише у шосту чергу - всі інші вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо реалізації спірного арештованого іпотечного майна у визначеному законом порядку не вирішене.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту.

Із матеріалів справи, актів державного виконавця Камця Д.С., вбачається, що при виїзді за адресою, де знаходиться предмет іпотеки, приміщення свинарника-дорощувальника 1 /Г/ відсутнє .

З листа першого заступника начальника Луцького РВ УМВС у Волинській області слідує, що приміщення, яке є предметом іпотеки, незаконно демонтоване мешканцями с. Буяни за вказівкою нового власника даного приміщення. За даним фактом відкрито кримінальне провадження, що внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань під №0000606 від 29.10.2014 року.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 60 Закону «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Крім того, частиною 4 цієї статті визначено, що у разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності- суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі, якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів, вважає, що оскільки права позивача в даному випадку накладенням арешту на майно не порушені і він не позбавлений можливості у встановлений законом спосіб отримати належні йому від відповідача заборговані кошти, судом першої інстанції вірно відмовлено в позові.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, оскільки є власним тлумаченням скаржником норм чинного законодавства і обставин справи, які були предметом дослідження суду і суд їм дав правильну юридичну оцінку.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 27 березня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді