22-ц/775/122/2015(м)
Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Пустовойт Т.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Супрун М.Ю., Осипчук О.В.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, середнього заробітку за час затримки виплати індексації, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_2 індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1036 грн. 26 коп., середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 4100 грн., з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду у розмірі 150 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 250 грн., витрати на проведення судово-економічної експертизи в розмірі 139 грн. 20 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за вимоги майнового характеру та 243 грн. 60 коп. за розгляд немайнового спору, а всього 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити, стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 174 247 грн. 94 коп. за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2008 року по 11 грудня 2014 року, в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди стягнути з відповідача 1000 грн.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, доводи апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Новгородська В.В., що дії на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За положеннями ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині стягнення індексації заробітної плати з компенсації, відшкодування судових витрат, сторонами не оскаржується.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 01 грудня 1999 року по 03 червня 2008 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім.Ілліча», при звільненні їй не була виплачена сума індексації заробітної плати з компенсацією. Середній заробіток за час затримки розрахунку з 04 червня 2008 року по 11 грудня 2014 року становить 174 247 грн. 92 коп. (1617 роб. днів х 107,76 грн.).

Частково задовольняючи позовні вимоги і стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4100 грн. суд виходив з конкретних обставин справи, часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, співмірності частки заробітної плати, на яку позивач мала право з розміром середнього заробітку за затримку розрахунку.

З такими висновками колегія суддів не може не погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Суд першої інстанції правильно врахував наявність підстав для застосування відповідальності за ст.117 КЗпП України до роботодавця зі стягненням з останнього на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Враховуючи конкретні обставини справи, спірну суму, на яку позивач мала право, звертаючись з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову про стягнення середнього заробітку у розмірі 4100 коп., який ґрунтується на принципі співмірності із задоволеними сумами, що відповідає положенням вимог п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» і узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24 жовтня 2011 року в справі № 6-39цс11, 21 листопада 2011 року в справі № 6-60цс11, від 16 січня 2012 року в справі № 6-54цс11, від 03 липня 2013 року в справі № 6-60цс13, від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України (в редакції Закону № 3932-УІ (3932-17) від 20 жовтня 2011 року) рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відтак правові позиції Верховного Суду України відтепер є обов'язковими для виконання усіма нижчестоящими судами, тож не є слушними доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного застосування судом судової практики Верховного Суду України.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_2 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, правильним визнається рішення про відшкодування позивачу моральної (немайнової) шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди у 150 грн., суд першої інстанції навів правове обґрунтування свого рішення, колегія не вбачає підстав для зміни рішення в зазначеній частині та збільшення розміру відшкодування.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, правильно застосував положення ст.ст. 116,117, 237-1 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: