Справа № 466/2527/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3916/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника ОСОБА_2- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 206 302 гривень 63 копійки боргу та нарахувань за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 2063 гривень 03 копійки судового збору.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Апелянт вказує, що 22.03.2015 року нею було подано заяву, в якій зазначено, що вона має намір провести повний розрахунок з позивачем, про що додатково свідчить той факт, що загальна сума позики погашена більш ніж на 90%, причому в добровільному порядку. Однак, в даний час через важке матеріальне становище, відповідач не має можливості погасити залишок заборгованості, на утриманні у неї перебувають двоє малолітніх дітей та матір похилого віку. Всі наявні заощадження були використанні для попередніх погашень даної заборгованості. З вищенаведених підстав просить рішення змінити, надавши відстрочку виконання рішення по справі терміном на два роки з дати ухвалення рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2- ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 03.12.2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я. було посвідчено договір позики, за яким ОСОБА_2 надав позику ОСОБА_4 в сумі 1540000 гривень, що в еквіваленті на момент укладення договору становить 200000 доларів США. Сторонами визначено дату повернення позики - 12.01.2009 року та зазначено, що повернення грошей повинно бути здійснено в гривнях в сумі еквівалентній на момент повернення грошей 200000 доларів США, без нарахування процентів (а.с. 4-5).

Відповідач частково повернула кошти, а саме: 15.12.2009 року - 150000 доларів США, 26.11.2010 року -25 000 доларів США, 28.10.2011 року -10000 доларів США, що підтверджується копіями її заяв (а.с.6-9).

Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що залишок боргу відповідача перед позивачем становить 15 000 доларів США, що на момент пред'явлення позову становить 189 268 гривень 47 копійок.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що за договором позики від 03.12.2008 року відповідачу залишилося повернути позивачу кошти в сумі 189 268,47 грн. боргу.

Відповідно до пред'явлених позовних вимог з відповідача також підлягає стягненню 3% річних за час прострочення грошового зобов'язання, що становить 17 034 гривень 16 копійок.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги заяву відповідача про надання відстрочки виконання рішення у справі згідно положень ст.217 ЦПК України, терміном на два роки з дати ухвалення рішення, оскільки обставини, на які вказує відповідач не мають особливого характеру та не підтверджені належними доказами.

Із аналізу зазначеної норми закону слідує, що це є правом, а не обов'язком суду.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень або неправильного застосування норм матеріального, процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч.4 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.