АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/2304/2015 Головуючий в 1 інстанції - Кізюн Л.І.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Солом`янського району м. Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Істок-М» до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення прокурора, представника Київської міської ради, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, який обґрунтовував тим, що між сторонами був укладений договір цільової позики, за умовами якого , відповідач в разі не повернення позики зобов`язався переоформити на позивача право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 в термін до 05 серпня 2014 року.

Так як відповідач свої зобов`язання не виконав, позивач звернувся до суду.

Враховуючи вимоги п.4.3. договору позивач вважав що в нього виникло право на реконструйоване майно.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ТОВ «Істок-М» право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею 85,0 кв.м.

Не погодившись з таки рішенням, прокурор в інтересах держави подав апеляційну скаргу, зазначаючи, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд не врахував, що наданий суду договір є за своєю правовою природою договором застави, і оскільки предметом застави виступало нерухоме майно, то такий договір мав бути нотаріально посвідченим. А оскільки така форма дотримана не була то він є нікчемним, в частині положень, які передбачали передачу позивачу у власність нерухомого майна, а суд повинен був застосувати ст.ст. 220, 546, 572 ЦК України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів про належність нерухомого майна позивачу, а саме реєстрації за позивачем вказаного майна на праві власності, відповідно воно не могло виступати предметом застави. З урахуванням вищенаведеного не можна було застосовувати ст. 328 ЦК України, та вважати, що набуття права власності на спірне майно, можливе за позивачем, виходячи з умов договору.

Суду не була надана дозвільна документація на проведення реконструкції чи будівництва на земельній ділянці де об`єкт нерухомості розміщений, а тому суд повинен був врахувати що будівництво проводилось в порушення вимог земельного та містобудівного законодавства, тобто є самочинним, а тому відповідно до ст. 376 ЦК України, суд не мав права визнавати право власності на самочинне будівництво, не маючи доказів про звернення до компетентних органів з приводу введення такого об`єкту в експлуатацію, та відмови таких органів. З врахуванням того, що внаслідок ухвалення рішення порушені інтереси держави в особі Київської міської ради, як власника земельної ділянки, та в особі державної архітектурно-будівельної інспекції, як органу який вирішує питання надання дозвільної документації на будівництво, прокурор просив скасувати рішення суду.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор та представник Київської міської ради доводи скарги підтримали.

Сторони по справі до суду не з`явились. Судові виклики та повідомлення за зареєстрованими місцями проживання та перебування отримали.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна , не набуває права власності на нього.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту частини третьої статті 376 ЦК.

Відповідно до п. 9 постанови при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Разом з тим, суд першої інстанції при розгляді даної справи не дотримався цих роз`яснень та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленим, що відповідач не виконав умови договору позики, за умовами якого, в разі неповернення позики, позивач набуває право на нерухоме майно , розташоване в АДРЕСА_1, на реконструкцію якого ці кошти надавались.

Проте ті обставини справи, які суд вважав встановленими є не доведеними.

Посилаючись на ст. 331, 376, 526 ЦК України, як на підставу для задоволення позову, суд не послався на докази, з яких би вбачалось , що нежитлові приміщення належали на праві власності відповідачу, який мав право передати їх позивачу в забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань.

Оскільки матеріали справи не містять доказів про належність нерухомого майна позивачу, доказів реєстрації за позивачем вказаного майна на праві власності, відповідно воно не могло виступати предметом застави, а тому не можна було застосовувати ст. 328 ЦК України, та вважати, що набуття права власності на спірне майно можливе за умовами договору.

Відсутні у справі також докази звернення , осіб які збудували нежитлове приміщення, чи перебудували його до компетентних органів, для прийняття його в експлуатацію . В справі відсутня будь-яка документація, з якої можна було б встановити, коли і ким ці приміщення будувались і які правові підстави використання земельної ділянки.

Без з`ясування вищенаведених обставин, та доказів, у суду були відсутні підстави для визнання права власності на нежитлові приміщення за ТОВ «Істок-М».

Задовольняючи позов, суд безпідставно застосував ст. 376 ЦК України, не врахувавши вищенаведені роз`яснення Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» .

Суд в порушення норм процесуального права, не звернув увагу на те, що позивач, звертаючись з позовом не залучив до розгляду справи державні органи, які наділені повноваженнями здійснювати контроль за містобудуванням та власника землі на якій збудовані спірні нежитлові приміщення, внаслідок чого ухвалив рішення , яке зачіпає їх права .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем ТОВ «Істок-М» не доведено наявність всіх обставин, за яких за ним могло бути визнано право власності на нерухомість в судовому порядку, а тому в задоволенні позову про визнання за ним права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Солом`янського району м. Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову про визнання права власності за ТОВ «Істок-М» на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, загальною площею 85,0 кв.м., - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: