Головуючий суду 1 інстанції - Олійник С.В.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 431/181/15-ц
Провадження № 22ц/782/464/15
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Фарятьєва С.О., Луганської В.М.,

за участю секретаря: Козубській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зобов'язання списання кредитної заборгованості та повернення вкладу,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зобов'язання списання кредитної заборгованості та повернення вкладу, в обґрунтування якого вказав, що у травні 2011 року у відділенні № 80 Луганської філії ПАТ КБ «Приватбанк» він отримав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_2, при цьому письмовий договір при отриманні зазначеної картки не укладався, а була видана довідка про умови кредитування та пам'ятка клієнта.

В період з 11.05.2011 року по 21.07.2011 року позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, та займаючи посаду заступника керівника відділення по залученню та реалізації зарплатних проектів у відділенні № 20 Луганської філії ПАТ КБ «Приватбанк», отримав пластикову зарплатну картку, яка при звільненні була здана відповідачу. На момент звільнення позивач перед відповідачем ніякої заборгованості не мав.

26.10.2011 року відповідачем з кредитної картки позивача були списані кошти в сумі 1108,24 грн., з приводу чого позивачем було подано скаргу до Луганської філії ПАТ КБ «Приватбанк» на дії співробітників відповідача. У відповіді на скаргу відповідач зазанчив, що в результаті технічного збою позивачеві було виплачено заробітну плату більше належної суми, а саме, замість 156,38 грн. сплачено 2158,47 грн., а при здійсненні остаточного розрахунку при звільненні виник борг у сумі 1108,24 грн.

Також позивач зазначає, що під час розрахунку з ним по заробітній платі банк не повідомив його про зайво виплачену суму та не запропонував повернути її. Отже, відповідач обліковує на кредитній картці зайве виплачену позивачеві суму в розмірі 1108,24 грн. при розрахунку з ним по заробітній платі у липні 2011 року, як зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором.

Позивач вважає, що оскільки він не проводив фінансових операцій з кредитною карткою на суму 1108,24 грн. і відповідачем не було передано позивачу в користування вказану суму на умовах кредитного договору, тому облік заборгованості по зазначеній картці є незаконним.

Станом на 14.01.2015 року заборгованість за вказаною кредитною карткою складає 4476,80 грн., а саме: 1108,24 грн. - борг по основній сумі, 2814.52 грн. - пеня за прострочення та проценти, 554,04 грн. - штраф.

Окрім того, на вказану кредитну картку позивачем було покладено особисті кошти в розмірі 200 грн. на умовах вкладу на вимогу з нарахуванням на них 10 % річних. Через заблокування відповідачем зазначеної кредитної картки позивач не може отримати особисті кошти в розмірі 200 грн. та проценти у розмірі 58 грн.

Позивач просив суд визнати незаконним списання з кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_2 суму в розмірі 1108,24 грн. та нарахування на неї процентів, штрафів, комісій; спонукати публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» припинити облік заборгованості по кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_2 та списати по ній заборгованість в повному розмірі; стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» особисті кошти (вклад) позивача в сумі 200 грн. та належні 10 % річних у розмірі 58 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

РішеннямСтаробільського районного суду Луганської області від 26 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зобов'язання списання кредитної заборгованості та повернення вкладу задоволено частково. Суд стягнув з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти (вклад) в розмірі 200 грн. В задоволенні позовних вимог про зобов'язання списання кредитної заборгованості та повернення 10 % річних у розмірі 58 грн. відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме: визнати незаконним списання з кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_2 суми 1108,24 грн. та нарахування на неї процентів, штрафів, комісій; спонукати публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» припинити облік заборгованості по кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_2 та списати по ній заборгованість в повному розмірі, а також видалити відомості відносно ОСОБА_2 з електронних баз відомостей як боржника по цій заборгованості, стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» особисті кошти позивача в сумі 200 грн. та належні 10 % річних у розмірі 66,40 грн., посилаючись на порушенням судом норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги позивача підтримав, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги відповідача підтримав, а апеляційну скаргу позивача не визнав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.01.2015 року підтверджується факт укладення універсальної угоди № НОМЕР_2 між Приватбанком та ОСОБА_2

У період з 11.05.2011 року по 21.07.2011 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду заступника керівника відділення по залученню та реалізації зарплатних проектів.

Згідно розрахункового листа за липень 2011 року при звільненні відповідачем ОСОБА_2 було виплачено 2158,47 грн. замість фактичної суми до сплати 156,38 грн.

Із виписки по картковому рахунку станом на 14.01.2015 року вбачається що 26.10.2011 року була здійснена операція дебетування карти звільнених працівників з мінісуванням 1108,24 грн.

Суд не прийняв посилання відповідача на те, що банк може списати грошові кошти з відповідного рахунку клієнта на підставі його розпорядження у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом, оскільки на відповідний картрахунок помилково грошові кошти банком не зараховувалися, що підтверджується випискою по картковому рахунку станом на 14.01.2015 року.

Також судом встановлено, що 03.03.2012 року позивачем здійснена операція депозит 200 грн., що підтверджується копією чека № 5700.

Суд першої інстанції з урахуванням зазначених обставин дійшов висновку про те, що відмова банку у поверненні ОСОБА_2 банківського вкладу в сумі 200 грн. суперечить вимогам чинного законодавства, а саме ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1068 ЦК України, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, а також матеріали справи в зазначеній вище частині вимог, колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції підтверджується матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

У відповідності до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 квітня 2011 року на підставі письмової заяви позивача між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений договір, за умовами якого банк відкрив останньому картковий рахунок та видав платіжну картку кредитка «Універсальна», строк дії якої - лютий 2015 року.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Із матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору позивач надав згоду на те, що заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами складають між ОСОБА_2 та банком договір про надання банківських послуг. Дану згоду позивач особисто засвідчив своїм підписом, що є доказом того, що сторони погодилися з умовами договору. Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

Згідно заяви позичальника від 27.04.2011 року, позивач був ознайомлений та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з тарифами банку, які були надані позивачу для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.

Як вбачається із випискипо картковому рахунку № НОМЕР_2 по кредитній картці «Універсальна» 26 жовтня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» здійснена операція по дебетуванню карти звільнених працівників зі списанням суми 1108,24 грн.(а.с. 16-23).

В письмових запереченнях на позовну заяву, які містяться в матеріалах справи (а.с.93), ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що сума 1108,24 грн. це заборгованість позивача перед банком, яка виникла в результаті технічного збою в програмних комплексах банку, а саме 07.07.2011 року банком помилково було сформовано наказ про надання щорічної відпустки ОСОБА_2 на 9 днів та сплачено належну до виплати суму бухгалтерією. Після виявлення помилки наказ було видалено. Позивач у період з 16.05.2011 року по 21.07.2011 року перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «Приватбанк». При проведенні розрахунку з позивачем при звільнені банк повинен був компенсувати 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки, але в результаті технічного збою позивачу було сплачено 2158,47 грн., а належало 156,38 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме розрахункового листа за липень 2011 року (а.с. 106), 07 липня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» на зарплатну картку позивача були перераховані кошти за чергову відпустку в сумі 2158,47 грн. (в т.ч. сума 1108,24 грн.), що не заперечувалося представником відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції.

Зазначені вище обставини, свідчать про те, що сума 1108,24, яка була 26 жовтня 2011 року списана з карткового рахунку по кредитній картці «Універсальна» позивача, виникла, як зазначає сам відповідач, із трудових правовідносин, які існували між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» з 16.05.2011 року по 21.07.2011 року. На час списання коштів позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на ст. 1071 ЦК України та п. 1.1.2.1.10, п. 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг як на підставу списання коштів в сумі 1108,24 грн. з карткового рахунку позивача без його розпорядження не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Згідно п. 1.1.2.1.10 Умов та Правил надання банківських послуг у разі помилкового зарахування коштів на картрахунок власник зобов'язаний повернути ці кошти і доручає Банку повернути їх шляхом списання з відповідного картрахунку.

Отже, Умовами та Правилами надання банківських послуг які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору від 27 квітня 2011 року, передбачено списання коштів з рахунку клієнта без його розпорядження тільки у випадку помилкового зарахування коштів на цей картрахунок.

Оскільки на картковий рахунок позивача № НОМЕР_2 ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 1108,24 грн. помилково не зараховувалися, тому відповідач не мав права здійснювати списання коштів з карткового рахунку без розпорядження позивача.

Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якій іншій заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником банку, який заподіяв йому шкоду) у зв'язку з невиконанням зобов'язань перед банком.

Отже, зазначеним вище пунктом Умов та Правил надання банківських послуг передбачено договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта саме кредитної заборгованості та заборгованості за невиконання зобов'язань перед банком. Тобто, передбачено договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта заборгованості, яка виникла із договірних зобов'язань.

Як вже зазначалося вище, сума 1108,24, яка була 26 жовтня 2011 року списана з карткового рахунку по кредитній картці «Універсальна» позивача, виникла, із трудових правовідносин, які існували між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» з 16.05.2011 року по 21.07.2011 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач станом на жовтень 2011 року не мав перед відповідачем кредитної заборгованості та будь-якої іншої заборгованості із договірних зобов'язань.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач незаконно у порушення вимог ст. 1071 ЦК України та умов укладеного договору, 26 жовтня 2011 року здійснив списання з карткового рахунку позивача № НОМЕР_2 суму 1108,24 грн. та здійснив нараховування на цю суму процентів та штрафу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Як вбачається із випискипо картковому рахунку № НОМЕР_2, позивачем 03.03.2012 року здійснена операція депозит 200 грн.(а.с.19).

Відповідачем у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України належних та допустимих доказів того, що станом на 03.03.2012 року позивач мав заборгованість по картковому рахунку суду надано не було.

Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що кошти в сумі 200 грн. вносилися позивачем на картковий рахунок та були спрямовані на погашення заборгованості за цим картковим рахунком не заслуговують на увагу, оскільки як зазначалося вище відповідач незаконно здійснив списання з карткового рахунку позивача суму 1108,24 грн. та нараховує на цю суму проценти, штрафи, тому не мав права зараховувати кошти в сумі 200 грн. на погашення заборгованості.

Крім того, як вбачається із виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 16-23) станом на 24 жовтня 2011 року позивач не мав заборгованості по картковому рахунку. За період з 24 жовтня 2011 року по 02 березня 2012 року позивачем були зняті кошти на суму 161 грн. та поповнено картковий рахунок за цей період на суму 170 грн.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що станом на 03.03.2012 року у позивача була відсутня заборгованість по картковому рахунку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 200 грн.

Що стосується позовних вимог про спонукання ПАТ КБ «Приватбанк» припинити облік заборгованості по кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_2 та списати по ній заборгованість у повному розмірі, то суд першої інстанції вважав, що вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано невідповідний спосіб захисту, способам, визначеним законодавством.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції підтверджується матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Згідно зі ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний переліку таких способі захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до ст.2 Закону України "Про судоустрій" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Нарахування заборгованості за договором само по собі не порушує ніяких прав позивача, оскільки діючим законодавством, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, не передбачено стягнення нарахованої заборгованості безпосередньо на підставі розрахунку про заборгованість.

Отже, обраний позивачем спосіб судового захисту порушення цивільного права чи цивільного інтересу - „спонукання припинити облік заборгованості по кредитній картці «Універсальна» та списати заборгованість"- не є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Що стосується вимог в частині стягнення процентів на остаток власних коштів клієнта у розмірі 10 % річних, то суд першої інстанції вважав, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів щодо процентної ставки відповідної банківської послуги, не надано розрахунку заборгованості за процентами за вказаним вкладом, а посилання позивача на пам'ятку клієнта щодо процентної ставки 10 % річних суд не прийняв до уваги, у зв'язку з тим, що пам'ятка клієнта не підписана сторонами та не є умовами договору.

Однак, приймаючи рішення по справі в цій частині вимог, суд першої інстанції не врахував те, що договір про надання банківських послуг, який був укладений 27.04.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 складається із пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів.

Отже, пам'ятка клієнта є складовою укладеного між сторонами договору та міститься в матеріалах справи (а.с. 8).

Не обґрунтованим є також висновок суду про те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості за відсотками за вказаним вкладом, так як суд згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права і обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Тобто, суду необхідно було роз'яснити представнику позивача наслідки ненадання ним розрахунку заборгованості за відсотками.

Статтею 1070 ЦК України передбачено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до п. 1.1.3.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг банк зобов'язаний нараховувати відсотки на поточний щоденний залишок коштів, розміщених клієнтом на картрахунку відповідно до Правил і Тарифів банку.

Відповідно до Пам'ятки клієнта кредитка «Універсальна» (а.с.8), в якій зазначені тарифи, та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору з ОСОБА_2 (а.с. 7) проценти на залишок власних коштів клієнта (від 100 грн. і більше) становить 10% річних, що також не заперечувалося представником відповідача.

Таким чином, сума процентів за період з 04.03.2012 року по 16.01.2015 року, яка була заявлена позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, становить 58 грн., виходячи із наступного розрахунку: 200 грн. (вклад) х 10% річних / 360 днів х 1048 днів.

Що стосується вимоги апелянта ОСОБА_2, яка зазначена в апеляційній скарзі, щодо стягнення процентів за період з 17.01.2015 року по час подання апеляційної скарги, то вона є необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції в цій частині рішення не приймав. Апеляційний суд згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заявлених в суді першої інстанції, то у апеляційного суду також не має правових підстав для обговорення цього питання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 10% річних у сумі 58 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким стягнути з «ПАТ КБ Приватбанк» на користь ОСОБА_2 проценти в сумі 58 грн.

Посилання «ПАТ КБ Приватбанк» в апеляційній скарзі про застосування спливу строку позовної давності, як самостійної підстави для відмови в позові за заявленими вимогами не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

З змістом статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року за № 6-246цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції надавалися письмові заперечення на позовну заяву та доповнення до заперечень, однак із заявою про застосування строку позовною давності під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не звертався.

Тому, судом апеляційної інстанції не може буди застосований строк позовної давності за поданою відповідачем заявою про застосування строку позовної давності, оскільки вона подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції після вирішення судом першої інстанції спору по суті.

Що стосується вимоги апелянта ОСОБА_2, яка міститься в резолютивній частині апеляційної скарги, про видалення відомостей відносно ОСОБА_2 з електронних баз відомостей як боржника по цій заборгованості, то вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Право на зміну підстави позову виключно належить лише позивачеві (ст. ст. 27, 31 ЦПК України). Як вбачається із тексту позовної заяви, позивачем вимоги щодо видалення відомостей відносно ОСОБА_2 з електронних баз відомостей як боржника по цій заборгованості не були заявлені в суді першої інстанції у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заявлених в суді першої інстанції, то у апеляційного суду також не має правових підстав для обговорення цього питання.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 10% річних у сумі 58 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 проценти на остаток власних коштів клієнта у розмірі 10 % річнихв сумі 58 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 червня 2015 року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 10% річних у розмірі 58 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , р/р 33111, МФО 305299 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 проценти в сумі 58 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: