Справа №487/2763/14-ц 19.08.2015 19.08.2015 19.08.2015
Провадження №22-ц/784/1992/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22 ц/784/1992/15
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції: Андрощук В.В.
Доповідач апеляційної інстанції: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

Іменем України

19 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі: ОСОБА_2 - представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року, ухваленого за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Банк звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Банк зазначав, що відповідно до умов кредитного договору, укладеного 17 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_3, остання отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2500 грн., зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте зобов'язання за цим договором відповідачка не виконує. У зв'язку з чим станом на 12 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором склала 14 874 грн. 57 коп., із якої: 2429 грн. 10 коп. - заборгованість за кредитом; 11 260 грн. 97 коп. - заборгованість за процентами; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 684 грн. 50 коп. - штраф (процентна складова).

У січні 2015 року Банк звернувся із заявою про уточнення позовних вимог, зазначивши, що на підставі судового наказу від 07 червня 2007 року, постановленого Заводським районним судом м. Миколаєва, на його користь із відповідачки стягнута заборгованість за даним кредитом станом на 22 травня 2007 року в сумі 2429 грн. 10 коп. та за відсотками - в сумі 750 грн. 91 коп.

Із урахуванням уточнених вимог Банк остаточно просив стягнути із відповідачки 12529 грн. 29 коп. заборгованості за відсотками та 250 грн. штрафу (фіксована частина) і 584 грн. 73 коп. (процентна складова).

У січні 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов про визнання недійсним вказаного кредитного договору, посилаючись на те, що під час його укладання Умови та правила надання банківських послуг вона не підписувала, з тарифами Банку не була ознайомлена, що є порушенням її прав як споживача.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року позов Банку задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку 9110 грн. 58 коп. заборгованості за кредитним договором, з якої: 8322 грн. 98 коп. - заборгованість за відсотками; 787 грн. 60 коп. - штраф.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Банку про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неповне з'ясування суттєвих обставин у справі, невірне застосування судом норм матеріального права, зокрема, щодо застосування строку позовної давності до вимог Банку, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Банку у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог Банку про стягнення кредитної заборгованості та судових витрат змінено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку 5 171 грн. 35 коп. заборгованості, із якої: 4921 грн. 35 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 250 грн. - штраф.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку 84 грн. 69 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року в частині позовних вимог Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишено без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про задоволення первісного позову Банку, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення із наступних підстав.

Частково задовольняючи первісний позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що сторони належним чином узгодили умови кредитного договору щодо розміру відсотків за користування кредитом, розміри штрафних санкцій за порушення зобов'язань за цією угодою та збільшення строку позовної давності до п'яти років, а тому є підстави для стягнення визначеної Банком кредитної заборгованості у межах цього строку.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку «Товари в розстрочку» № НОМЕР_1 у розмірі 2500 грн., зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складається із заяви відповідачки як позичальника, в якій зазначено, що остання ознайомилась та згодна із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування кредитною карткою та тарифами, які складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.10).

Наполягаючи на задоволенні уточнених позовних вимог, Банк просив стягнути з відповідачки 12 529 грн. 29 коп. заборгованості за кредитним договором за період з вересня 2006 року по 12 грудня 2013 року, із якої: 11 694 грн. 56 коп. - заборгованість за процентами, 250 грн. - штраф (фіксована частина) і 584 грн. 73 коп. - штраф (процентна складова).

Із вказаної заяви ОСОБА_3 як позичальника видно, що кредитну картку НОМЕР_2 вона отримала 17 вересня 2006 року (а.с. 10). Відповідно до підпункту п. 3 Правил користування кредитною карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки і картка дійсна до останнього календарного дня, вказаного на ній місяця (а.с. 60). Згідно наданого Банком витягу програмного комплексу строк дії вказаної картки визначено до вересня 2008 року включно (а.с. 149).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі сплином позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

У висновку Верховного Суду України, викладеному у Постанові за виключними обставинами від 01 жовтня 2014 року (справа № 134цс14), зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі сплином останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитом, виписки по особовому рахунку, останній платіж по даному картковому рахунку відповідачкою здійснено в липні 2007 року (а.с. 4, 6 зв., 147).

Підпунктом 5.12 пукту 5 Правил користування кредитною карткою (а.с. 62) передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язань за кредитним договором строк позовної давності становить тривалістю п'ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Проте відповідний договір про збільшення строку позовної давності, як це передбачено ч.1 ст. 259 ЦК України, сторонами не укладався.

Тобто, до даних спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки, передбачений ст. 257 ЦК України.

З даним позовом Банк звернувся до суду у березні 2014 року.

На а.с. 75 є заява відповідачки, яка зареєстрована судом 09 лютого 2015 року, про застосування строку позовної давності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині задоволення первісного позову Банку, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до п.3 зазначених Правил користування платіжною карткою, строк дії картки НОМЕР_2, виданої Банком відповідачці ОСОБА_3, закінчився в вересні 2008 року, останній платіж по кредиту нею здійснено в липні 2007 року, а з даним позовом Банк звернувся лише у березні 2014 року. Тому помилковим є висновок суду першої інстанції стосовно того, що Банком не пропущено строк позовної давності, про застосування якого просила відповідачка, оскільки він суперечить умовам договору та обставинам справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову Банку ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до пунктів 1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України це є підставою для його скасування в цій частині і ухвалення в цій частині нового рішення, яким в задоволенні вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат слід відмовити.

Відповідно до частин першої та п'ятої ст. 88 ЦПК України із Банку на користь відповідачки підлягає стягненню 121 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в частині стягнення на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором та витрат по сплаті судового збору скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: