АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Заводян К.І.

секретар Паучек І.І.

за участю: ОСОБА_1. який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області про визначення часток в спільному майні подружжя, визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_2, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 липня 2015 року,

встановила:

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району від 18 серпня 2006 року №52;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок, яке видане Великокучурівською сільською радою Сторожинецького району Чернівецької області серії ЯЯЯ №433421 від 5 жовтня 2006 року;

- визначити частки у праві власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що складається із житлового будинку літера А, гаражу літера Б, навісу літера В, вбиральні літера Г, криниці 1, огорожі 2 по 1/2 кожній із сторін.

Посилалася на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25 вересня 1987 року по 12 березня 2007 року.

За час шлюбу у 1992 році сторонами було придбано житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, однак право власності було зареєстровано за ОСОБА_2

Вважала, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16 серпня 2006 року №52 в частині оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за ОСОБА_2, який розташований по АДРЕСА_1

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна, виданого 5 жовтня 2006 року на ім'я ОСОБА_2

Визначено за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці вищевказаного господарства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час шлюбу набули у спільну сумісну власність житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1

Спірне нерухоме майно розташоване в сільському населеному пункті, який не підпорядкований місту, а тому правj власності на дане майна не підлягало реєстрації, згідно вимог законодавства, що діяло на момент виникнення правовідносин.

Про порушення свого права позивачка дізналася у 2013 році, після того, як шлюб було розірвано та відповідач відмовився добровільно провести поділ спірного нерухомого майна.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, згідно частин 1,2, 4 статті 44 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини 1 стаття 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частини 1 статті 357 ЦПК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно частини 1 статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25 вересня 1987 року по 12 березня 2007 року, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.7).

За час шлюбу у 1992 році сторонами було придбано житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 серпня 1992 року (а.с.11).

Рішенням виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16 серпня 2006 року №52 оформлено право приватної власності на житловий будинок літера «А» та прилеглі до нього господарські будівлі та споруди за громадянином ОСОБА_2 (а.с.98-99).

На підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 5 жовтня 2006 року отримав свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно серії ЯЯЯ №433421 (а.с.9).

22 січня 2007 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майна №13298311 від 22 січня 2007 року (а.с.10).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час шлюбу набули у спільну сумісну власність житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка дізналася про порушення свого права у 2013 році, коли відповідач відмовився добровільно провести поділ спірного нерухомого майна.

Дата розірвання шлюбу правого значення для початку перебігу строку позовної давності в даному випадку не має, оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення за вказаним позовом вийшов за межі позовних вимог та визнав житловий будинок, який розташований по вулиці Горіхова, 2-а в селі Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області спільною власністю колишнього подружжя.

З резолютивної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції вищевказаної позовної вимоги не вирішував. В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2.

Помилковими є доводи скарги про те, що ОСОБА_2 набув права власності на спірне нерухоме майна після розірвання шлюбу, у зв'язку з тим, що зареєстрував своє право власності на спірне майно 22 січня 2007 року.

Відповідно до правил статті 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, які були чинними на час придбання сторонами спірного нерухомого майна , право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З матеріалів справ вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований по вулиці Горіхові, 2-а в селі Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області було укладено 12 серпня 1992 року.

За таких обставин сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно в 1992 році.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: