Справа № 465/7803/14 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/6685/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року за заявою про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою відмовлено позивачці ОСОБА_2 в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру № 1 та 1-а по АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2, на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, на нежитлові приміщення магазину по АДРЕСА_3 у м. Дрогобичі, Львівської області, які належать на праві власності ТзОВ «Злагода-М».

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_2, вважає її незаконною, необґрунтованою і такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вона просила накласти арешт на своє власне майно та мотивувала клопотання тим, що відповідач без її згоди, незважаючи на розгляд в суді справи про визнання кредитного та іпотечних договорів недійсними, а договорів поруки припиненими, вживає активних заходів по зміні власника іпотечного майна, пошуку покупців та відчуженню такого. Стверджує, що виникла передбачена законом необхідність у захисті можливих порушень її прав, свобод та законних інтересів та вжиття судом своєчасних заходів по накладенню арешту на її майно. Крім цього, подана заява про забезпечення позову відповідає усім вимогам ст. 152 ЦПК України та нею наведені достатні причини для вжиття заходів забезпечення позову. Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 липня 2015 року та постановити нову, якою направити заяву про забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась, хоча належним чином за вказаною нею адресою була повідомлена про дату судового засідання, проте поштове відправлення із повісткою повернулося без вручення адресату з незалежних від суду причин за спливом терміну зберігання (а.с. 50, 52 т. 2), тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що така повістка вручена належним чином.

ПАТ «Український інноваційний банк» та третя особа - ОСОБА_3в судове засідання також не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання (а.с. 48, 49 т. 2), причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть оскаржуватись ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування.

Відмовляючи 24 липня 2015 року позивачці ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру № 1 та 1-а по АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2, на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, на нежитлові приміщення магазину по АДРЕСА_3 у м. Дрогобичі, Львівської області, які належать на праві власності ТзОВ «Злагода-М», суд першої інстанції послався на: невідповідність предмету позову із заявленими вимогами у заяві про забезпечення позову та те, що у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх причин для вжиття цих заходів; що позивачка просить накласти арешт на передане в іпотеку майно, що належить їй та третій особі - ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується Іпотечним договором від 05.04.2011 року, хоча предметом спору у даній справі є визнання недійсним кредитного договору від 05.04.2011 року. Також в ухвалі зазначено, що відповідачем у справі є Банк, у якого наявні достатні фінансові ресурси для виконання вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України. Крім того, ОСОБА_2 не представлено доказів про те, що невжиття заходів забезпечення може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення її прав.

Проте такі висновки суду першої інстанції зроблені без належного дослідження матеріалів справи, наявних у справі доказів, з порушенням порядку, встановленого для вирішення питання забезпечення позову.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та у межах наданих повноважень.

Стаття 7 цього Закону гарантує кожному захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Повноваження суду першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч. 2 ст. 151 ЦПК України). Частина 3 ст. 152 ЦПК України передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з норм статті 151 цього Кодексу законодавець не пов'язує забезпечення позову з обов'язковим наданням заявником письмових доказів про намагання відповідача відчужити тим чи іншим способом наявне у них майно.

Згідно з пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов'язку вчиняти певні дії.

Тобто, зі змісту ст. ст. 151, 152 ЦПК України випливає, що арешт, як вид забезпечення позову, може бути накладений лише на майно або грошові кошти, які належать саме відповідачу по справі (є власністю відповідача), тому відомості про те чи належать об'єкти нерухомого, рухомого майна на праві власності відповідачу та про вартість майна на яке накладається арешт, є необхідними для забезпечення позову.

Частина перша статті 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, обов'язки доказування і подання доказів покладається на сторони (ст. 60 ЦПК України), тому суд не вправі за власною ініціативою збирати докази.

При вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Посилаючись як на підставу відмови у задоволенні заяви - на невідповідність предмету позову із заявленими вимогами у заяві про забезпечення позову, зокрема, що предметом спору у даній справі є лише визнання недійсним кредитного договору від 05.04.2011 року, суд першої інстанції залишив поза увагою заяву ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог (а.с. 232-235 т. 1), яка зареєстрована районним судом за вхідним номером 8825 від 24 квітня 2015 року, у якій позивачка просила:

- Визнати недійсним кредитний договір № 110005 від 05 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_2;

- Визнати недійсним договір іпотеки № 547 від 05 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_2;

- Визнати договір поруки № 110005/2 від 05 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_3, припиненим;

- Визнати договір поруки № 110005/1 від 05 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «Український інноваційний банк» та ТзОВ «Злагода-М», припиненим;

- Визнати договір поруки № 110005/2 від 05 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_4, припиненим.

Застосувати наслідки недійсності правочину.

Стягнути з ОСОБА_2 кошти в сумі 2036789,62 грн. на користь ПАТ «Український інноваційний банк».

Будь-які докази того, що судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті вказаної заяви про уточнення позовних вимог - в матеріалах справи відсутні.

Отже заява про забезпечення позову судом першої інстанції розглянута з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали суду з передачею питання на новий розгляд.

Розглянувши заяву без урахування заяви ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог, районний суд порушив порядок, встановлений для вирішення цього питання.

Згідно ч. 1 п. 3 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 2, 312 ч. 1 п. 3, 313, 314 ч. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року - скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в силу ст. 324 ЦПК України оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.