Справа № 352/478/15-ц
Провадження № 22-ц/779/905/2015
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Вакарук В.М.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року в справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення збитків та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення збитків та моральної шкоди і в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року заяву задоволено та накладено арешт на грошові кошти у розмірі 36 954 грн. 85 коп., що належать ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», , і знаходяться на р/р 3 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805, або на інших рахунках.

Не погодившись з такою ухвалою, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не дотримано вимог ст. 151 ЦПК України та не надано суду жодного доказу, який би свідчив про небажання відповідача повертати йому сплачені кошти, або доказів, які б свідчили про неможливість виконання рішення суду на випадок його прийняття.

Також апелянт зазначає, що суд не пересвідчився в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, як про це роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд першої інстанції не врахував інтереси ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та те, що вжиті заходи забезпечення позову перешкоджатимуть його господарській діяльності, оскільки така безпосередньо пов'язана з постійним обігом коштів.

У зв'язку з наведеним апелянт просить ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених в ній мотивів.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду на випадок задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 151, 152 ЦПК України встановлено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому позов майнового характеру забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам тощо. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З аналізу цих норм слідує, що заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду, у випадку задоволення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

В заяві ОСОБА_3 про забезпечення позову не міститься обґрунтованих доводів та не надано достатніх доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в межах ціни позову, що становить 36 954 грн. 85 коп., утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Більше того, вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить позивач, може перешкоджати господарській діяльності відповідача.

Суд першої інстанції наведені обставини не врахував, відтак ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Вакарук В.М.