У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 1 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 1 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину автомобіля марки SUZUKI GRAND VITARA, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0520 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,099 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,099 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 3 серпня 1990 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 5 травня 2011 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний режим майна, набутого особами за час шлюбу, встановлювався нормою статті 22 КпШС України.

З огляду на це, вирішуючи спори між подружжям щодо майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого ними майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 набули наступне майно: садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,099 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку площею 0,0520 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2; автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, державний номерний знак НОМЕР_1.

Звертаючись до суду з позовами, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили поділити спільне майно за запропонованим кожним з них варіантом. Крім того, ОСОБА_7 просила визнати її особистою приватною власністю земельну ділянку площею 0,099 га за адресою: АДРЕСА_2, так як вона була набута у процесі приватизації.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже підлягає розподілу між ними.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності ОСОБА_6 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,099 га за адресою: АДРЕСА_2 скасував та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 набула цю земельну ділянку в результаті приватизації. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Із висновками суду першої інстанції, які підтримав апеляційний суд, щодо поділу земельної ділянки площею 0,0520 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2 та автомобіля марки SUZUKI GRAND VITARA, державний номерний знак НОМЕР_1, слід погодитися.

Також слід погодитися із висновком апеляційного суду в частині відмови у визнанні за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,099 га за адресою: АДРЕСА_2.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів про поділ зазначеного майна не спростовують.

Разом із тим, з висновком судів щодо поділу садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 погодитися не можна, адже вони не відповідають закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Із матеріалів справи вбачається, що садовий будинок побудовано сторонами під час шлюбу. Рішенням виконавчого комітету Української міської ради від 25 листопада 2010 року право власності на будинок оформлено на ім'я ОСОБА_7, а 13 грудня 2010 року їй видано свідоцтво про право власності (а.с. 65-76, т. 1).

Інвентаризаційним обстеженням від 4 серпня 2014 року встановлено, що цей будинок зазнав самочинної реконструкції, зокрема, було побудовано мансардний поверх. Загальна площа внаслідок перепланування збільшилася на 32,8 кв.м (а.с. 243, т. 1).

Вищезазначене апеляційним судом враховано не було, визнаючи за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину вищезазначеного садового будинку, апеляційний суд не звернув уваги, що нерухоме майно реконструйоване самочинно, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, право на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224-226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, в ухвалі апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, в іншому разі буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

На порушення вищезазначених положень норм процесуального закону апеляційний суд належним чином не спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що садовий будинок збудовано не за грошові кошти подружжя.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 1 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В інших частинах судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Демяносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак