АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.(а.с.48-49)

З таким рішенням не погодилась позивачка, в інтересах неповнолітнього онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.(а.с.52-54)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22 вересня 1999 року, виданого відділом реєстрації актів громадського стану Самарської районної ради, батьками дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 (а.с.3)

Позивачка ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_5 та бабусею неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 травня 2007 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 березня 2007р. до повноліття дитини (а.с.6).

За рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був розірваний. (а.с.5)

Мати дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 22 грудня 2014 року (а.с.4).

Після смерті матері ОСОБА_3 мешкає з бабусею ОСОБА_2, дідусем ОСОБА_8 та тіткою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина, що підтверджується квитанціями. (а.с.29-36)

Судом першої інстанції також встановлено, що дитина не систематично, але спілкується з батьком, зустрічається з ним, що свідчить про підтримання ними особистих відносин і прямого контакту, характер цих відносин не ґрунтується на неприязні та зневазі.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Зазначений висновок суду колегія суддів вважає правильним з огляду на наступне.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно п.2 ч.1 ст.164 цього Кодексу мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування всіх обставин справи.

При цьому, висновок органу опіки та піклування, в силу вимог ст. 212 ЦПК України не має для суду наперед встановленого значення і оцінюється судом у сукупності з іншими доказами у справі.

У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов'язками по відношенню до сина, ухилявся від його виховання та утримання. Доказів того, що ОСОБА_4 негативно характеризується або жорстоко поводився із дитиною, чи перебував на обліку щодо захворювання на алкоголізм або наркоманію, а також своєю поведінкою негативно впливав на виховання сина, позивачкою до суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно, виходячи з положень ч.6 ст.19 СК України, не погодився з висновком органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради №2-17/1538 від 27.08.2015 року, яким визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з тих підстав, що ОСОБА_4 обов'язків, покладених на нього, як на батька, не виконує, не бере матеріальної та будь-якої участі у вихованні сина та надав нотаріально посвідчену заяву, якою погодився на усиновлення сина будь-яким громадянином будь-якої країни, оскільки такий висновок є недостатньо обґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи.

Зокрема Органами опіки й піклування не проводилась профілактична робота з відповідачем, жодних заходів реагування до нього не вживалось, попереджень про недопустимість ухилення від виконання батьківських обов'язків не виносилось. Крім того, ОСОБА_4 не було залучено до розгляду питання органом опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відносно сина, а посилання щодо ненадання матеріальної допомоги спростовуються вказаними вище доказами, зокрема сплатою аліментів на утримання дитини.

Крім того, суд правильно зазначив у рішенні, що надання ОСОБА_4заяви на усиновлення сина будь-яким громадянином будь-якої країни не може бути розцінено як підстава для позбавлення його батьківських прав.

А тому, і доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд помилково не прийняв до уваги висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованими.

Враховуючи всі обставини справи у їх сукупності, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка повинна застосовуватись у випадку, коли всі інші заходи впливу виявились безрезультатними, колегія суддів вважає, що районний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на користь позивачки на утримання онука, колегія суддів вважає, що і в цій частині, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні таких вимог, зокрема, законом не віднесено до кола осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої особи бабусі цієї особи. Доказів того, що позивачка призначена опікуном ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять. Крім того, рішенням суду вже були стягнуті аліменти на утримання дитини на користь його матері та виконання рішення має продовжуватись, а враховуючи положення ч.2 ст.179 СК України, у випадку смерті того з батьків, з ким проживала дитина, та на чию користь стягувались аліменти, вони є власністю дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини справи, спір вирішено у відповідності з нормами закону. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними, а отже, відсутні, передбачені ст. 309 ЦПК України, підстави для скасування даного судового рішення. В апеляційній скарзі не наведено доводів, які б спростовували висновки суду, викладені у рішенні, а відтак апеляційна скарга відхиляється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: