АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Чобіток А.О., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення,

В С Т А Н О В И Л А

У червні 2014 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 грудня 2007 року у сумі 1 888 251,15 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 94,7 кв. м, житловою площею 54 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження, виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із цієї квартири, зняти відповідачів із реєстраційного обліку за вказаною адресою у м. Києві.

В мотивування вимог посилався на те, що 14 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти у сумі 205 423 дол. США зі сплатою 12,45% річних та терміном повернення до 10 грудня 2037 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 грудня 2007 року між сторонами кредитного договору укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира. 18 грудня 2012 року Дарницьким районним судом м. Києва у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з відповідачів 1 888 251,15 грн. у зв'язку з тим, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року не виконано, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів.

Рішенням Дapницькoгo районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал банк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 14 грудня 2007 року станом на 05 грудня 2011 року у сумі 1 888 251,15 грн, що стягнута рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року, з яких 1 571 650,16 грн -заборгованість за кредитом, 315 799,36 грн - заборгованість за відсотками, 801,63 грн - заборгованість за підвищеними відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно із договором іпотеки від 4 грудня 2007 року, нерухоме майно -квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1, шляхом продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в частині вимог про виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишено без змін.

У зв'язку з викладеним, апеляційна інстанція переглядатиме рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні вимог про виселення.

Так, не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ПАТ «Універсал Банк» - Дудник О.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення відповідачів та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що 30 квітня 2014 року відповідачам направлено вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення б/н від 29.04.2014 року, яку отримано 03.05.2014 року. Відповідачами вимога про виселення була проігнорована, а тому останні, в силу чинного законодавства, підлягають примусовому виселенню з житлового приміщення, що є предметом іпотеки, на яке звертається стягнення.

В судове засідання сторони не з'явилися, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про виселення відповідачів, суд виходив з того, що вона є похідною від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, у яких судом було відмовлено, оскільки предмет іпотеки підпадає під обмеження щодо такого способу задоволення вимог кредитора згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти у сумі 20 5423 дол. США зі сплатою 12,45% річних та терміном повернення до 10 грудня 2037 року. 14 грудня 2007 року між сторонами кредитного договору укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2007 року. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань утворилася заборгованість в розмірі 1 888 251,15 грн, яка рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року стягнута солідарно з відповідачів.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно із п. 1 ч. 1 якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ч.6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Відповідно до наданих позивачем витягів з ЄДРЮОФОП, відповідач ОСОБА_1 є засновником (учасником) та керівником ТОВ «А-АВЕНТ» та одним із засновників (учасників) та керівником ТОВ «ВП УКРВЕНТ».

За змістом ст..4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», суб»єктами відповідальності за корупційні правопорушення, є, зокрема, особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов'язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_1 є суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення, тому судом першої інстанції помилково застосовано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та відмовлено в задоволенні позовних вимог.

30 квітня 2014 року відповідачам направлено вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення б/н від 29.04.2014 року, яку отримано 03.05.2014 року.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року № 6-455цс15.

Таким чином, апеляційна інстанція приходить до висновку про виселення відповідачів з квартири та зняття їх з реєстраційного обліку, оскільки виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), 6-1049цс15, 6-447цс15.

Оскільки у справі, що розглядається, квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачами за рахунок отриманого кредиту, відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача по 121,80 грн. судового збору з кожного.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині відмови у виселенні відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку та ухвалити в цій частині нове про задоволення вказаної вимоги.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині наступного змісту.

Виселити ОСОБА_1, 1979 р. н., ОСОБА_2, 1979 p. н., ОСОБА_3, 1999 p. н., ОСОБА_4, 2010 p. н., з квартири, що є предметом іпотеки та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою у Дарницькому районному відділі державної міграційної служби України в м. Києві.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» по 121,80 грн. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді