АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/336/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Гончарук В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівБородійчука В. Г. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

7 грудня 2012 р. Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування зазначених вимог позивач вказав, що 21 вересня 2007 р. між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 010/02-47/1326-07, згідно п.1 ч.1 якого відповідачу було надано кредит на споживчі цілі у розмірі 1 010 000 грн. зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим строком повернення 20 вересня 2014 р.

Відповідно до п. 1.4.1.1 Договору банк надав кредит на умовах його забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та сплати відсотків за користування.

ОСОБА_7 не виконано зобов'язання вищевказаного кредитного договору, а саме не сплачено в строк заборгованість за кредитом та відсотками за його користування.

Згідно п. 1.5.1 Договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок.

У відповідності до п. 1.9.1 банк має право, незважаючи на інші умови договору, вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частині у випадку невиконання позичальником або поручителем своїх боргових зобов'язань за цим договором або умов договору іпотеки та поруки.

За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення.

ОСОБА_7 не виконано зобов'язання за вказаним кредитним договором та станом на 06.11.12 р. рахується заборгованість за кредитом в сумі 631 462 грн. 12 коп., за відсотками - 278 026 грн. 07 коп., пеня - 101 101 грн.71 коп., а всього 1 010 589 грн. 90 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Під час розгляду справи представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої станом на 5 червня 2014 р. загальна сума заборгованості відповідача перед банком складає 1 370 437 грн. 33 коп., з них: сума заборгованості за кредитом - 631 462 грн. 12 коп., в тому числі порушення графіку погашення - 566 718 грн. 68 коп., заборгованість за процентами - 466 893 грн. 70 коп., пеня за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом - 272 081 грн. 51 коп. Зазначену суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст.ст. 526, 554, 629, 651, 1048 ЦК України.

На час звернення з позовом позичальник ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінив назву на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником з усіма правами та обов'язками ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 р. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 704 600 грн. 27 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 3 219 грн.

В задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення в частині відмови в задоволенні вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт вважає, що судом, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не було взято до уваги обставини встановлені в іншій справі, та не надано їй належної правової оцінки, зокрема в рішенні Господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 р., яким стягнуто з ВАТ «Уманьагрохім» на користь ВАТ «Райфайзен банк Аваль» 631 462 грн. 12 коп. заборгованості за кредитом та 73 138 грн. 15 коп. заборгованості за відсотками, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, комплекс будівель та споруд складського призначення.

Таким чином, при задоволенні зазначеного позову встановлено факт надання відповідачу кредиту відповідно до кредитного договору № 010/02-47/1326-07, а також встановлено відповідність зазначеного договору вимогам чинного законодавства України. В свою чергу відповідачем суду не надано доказів виконання умов кредитного договору.

Також, на думку апелянта, судом в мотивувальній частині не зазначено, якими нормами діючого законодавства він керувався встановлюючи вимоги до доданого ним розрахунку заборгованості, зазначаючи у рішенні про необхідність реквізитів в тому числі, виконання розрахунку на бланку із зазначенням номеру реєстрації та дати документу, наявності печатки та особи якою складено рахунок.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими в частині стягнення з відповідача суми боргу станом на 25 березня 2011 р. на загальну суму 704 600 грн. 27 коп., з яких 631 462 грн. 12 коп. - заборгованість за кредитом та 73 138 грн. 15 коп. - заборгованість за відсотками, яка встановлена рішенням Господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 р., підтверджена належними та допустимими доказами у справі. В іншій частині вимоги вважав необґрунтованими, оскільки банком не надано належного розрахунку, сума боргу за позовом підтверджена частково, а суд позбавлений можливості визначити щомісячно початок перебігу строку.

Однак, повністю погодитись з таким висновком місцевого суду не можна, оскільки висновки суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та пені, не відповідність обставинам справи, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, згідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами - ст. 629 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків - ч. 1 ст. 626 ЦК України.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання - ст. 510 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди - ст. 611 ЦК України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» - ст.ст. 530, 631 ЦК України.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу - ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання - ч. 3 ст. 549 ЦК України.

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 21 вересня 2007 р. між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № 010/02-47/1326-07 згідно якого банк зобов'язувався надати ОСОБА_7 кредит на споживчі цілі у розмірі 1 010 000 грн., строком до 20 вересня 2014 року зі сплатою 13,5 % річних.

Відповідно до п. 4 частини 1 приведеного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником рівних частин по схемі щомісячного погашення починаючи з сьомого місяця кредитування згідно з графіком погашення до цього договору. Детальний порядок повернення кредиту та сплати процентів визначений в частині № 2 цього договору.

Щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

Згідно до п. 1.4.1.1 частини № 2 кредитного договору № 010/02-47/1326-07 від 21.09.2007 р. банк надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування.

Пунктом 1.5.1 договору визначено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до цього договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок, вказаний у частині 1 цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору № 010/02-47/1326-07 від 21.09.2007 р. сторони уклали договір про наступне: згідно даного договору розмір кредиту встановлюється відповідно до графіку в якому були визначені суми погашення щомісячних платежів починаючи з 30.04.2008 р. по 20.09.2014 р. рівними частинами по 12 948 грн. 72 коп., останній платіж 20.09.2014 р. повинен був становити 12 948 грн.56 коп. т. 1 а. с. 14 - 16.

Згідно до п. 1.9.1 банк має право, незважаючи на інші умови договору, вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частині у випадку невиконання позичальником або поручителем своїх боргових зобов'язань за цим договором або умов договору іпотеки та поруки.

За пунктом 2.3.1 договору позичальник зобов'язаний в строки, передбачені цим договором, забезпечити повернення банку одержаного кредиту та сплати нарахованих процентів, передбачених договором комісій, неустойок, відшкодувати витрати та збитки банку, викликані неналежним виконанням цього договору.

У відповідності до п. 4.1.1 договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору.

На виконання вимог наведеного кредитного договору, ВАТ «Райффайзен банк Аваль» було надано ОСОБА_7 кредит на суму 1 010 000 грн., що підтверджується меморіальними ордерами від 25.09.2007 р. на суму 250 000 грн., від 26.09.2007 р. на суму 500 000 грн., від 01.10.2007 р. на суму 52 500 грн. та від 26.10.2007 р. на суму 207 500 грн. т. 1 а. с. 17 - 18.

Додатковим договором від 05 серпня 2008 року та від 12 листопада 2009 p. сторонами до п.3 частини № 1 кредитного договору № 010/02-47/1326-07 від 21 вересня 2007 року внесено зміни щодо розміру плати за користування кредитом, а саме: з 05 серпня 2008 року встановлено плату в розмірі 17% річних, з 12 листопада 2009 року - 20% річних.

ОСОБА_7 у виконання договору сплачено кредитних коштів 378 537 грн.88 коп.

Як встановлено судовою колегією, останній платіж по кредитному договору ОСОБА_7 був здійснений 10.09.2010 р., а з 01.10.2010 р. він перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та зі сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішення господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 р. з ВАТ «Уманьагрохім» стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції AT «Райффайзен Банк Аваль» 631 462 грн. 12 коп. заборгованості за кредитом, 73 138 грн. 15 кon. заборгованості за відсотками - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: комплекс будівель та споруд складського призначення загальною, площею 1482,2 кв. м., розташованого в АДРЕСА_1, що ВАТ «Уманьагрохім».

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Черкаської обласної дирекції AT «Райффайзен Банк Аваль», предмета іпотеки - комплексу будівель та споруд складського призначення загальною площею 1482,2 кв. м., розташованого в АДРЕСА_1, від свого імені на підставі іпотечного договору № 010/02-47/1326-07 від 25 вересня 2007 року будь-якій особі - покупцю, визначивши початкову ціну вартості предмету іпотеки в розмірі 1 505 269 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2011 року у справі № 18/5026/776/2011 апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення; рішення господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 року у справі № 18/5026/776/2011 змінено в частині судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постільки вищевказаним рішенням суду встановлено законність кредитного договору № 010/02-47/1326-07 від 21.09.2007 р. в тій редакції в якій він був викладений сторонами договору, факт його укладення і отримання по ньому коштів, а також заборгованість розрахована відповідно до умов договору станом на 25 березня 2011 р. в сумі: 631 462 грн. 12 коп. - заборгованості за кредитом, 73 138 грн. 15 кon. - заборгованості за відсотками, то вказані факти повторно не доказуються.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України в п. 9 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Отже, набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільно чи примусово) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання тіла кредиту, процентів за користування кредитом і пені за несвоєчасну сплату кредиту.

Таким чином, позивач мав право на пред'явлення позову про стягнення боргу за спірним кредитним договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими лише в частині стягнення з відповідача суми боргу визначеної рішенням Господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 р. В іншій частині вимоги вважав необґрунтованими, оскільки банком не надано належного розрахунку.

Проте, з даними висновками суду колегія судді не погоджується.

Як вбачається з рішення господарського суду, судом при вирішенні спору, в якості належного доказу, були взяті розрахунки заборгованості надані саме банком. При цьому, суд дійшов висновку, що вони виконані вірно та, в свою чергу, не були спростовані як відповідачем так і третьою особою - ОСОБА_7

Однак, суд першої інстанції, при вирішені даного спору, дійшов висновку, що розрахунки надані тим же кредитором та виконані у той же електронний спосіб, в підтвердження заявлених вимог, не є належними доказами.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, розрахунки, які надані банком, на підтвердження заборгованості ОСОБА_7 за вищевказаним кредитним договором, зокрема і витяги з комп'ютерною програмою, є чіткими, зрозумілими, завірені підписами посадових осіб.

Іншою стороною, а саме ОСОБА_7 не надано своїх розрахунків, які б спростовували розрахунки, надані фінансовою установою. Також, не надано доказів які б свідчили про належне виконання ним договірних зобов'язань.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно до вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наведене свідчить про те, що місцевий суд у порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, та дійшов передчасного висновку про те, що позивачем не надано належного розрахунку, а отже не надано доказів існування у відповідача кредитної заборгованості за договором N 010/02-47/1326-07 від 21 вересня 2007 р. станом на 5 червня 2014 р.

При вирішенні спору колегія суддів враховує той факт, що механізм нарахування банком заборгованості по відсоткам, як при звернені до господарського суду з позовом, так і при звернені з даним позовом в порядку цивільного судочинства є ідентичним.

Тому, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем розміру заборгованості по відсоткам, яка підлягає стягненню з відповідача, та стягненню її в розмірі визначеному господарським судом станом на 25 березня 2011 р.

Щодо висновку експерта за результатами проведення судової-економічної експертизи від 29.05.2014 р. за № 8972/13-45 КНДІСЕ, відповідно до якого не видається за можливе документально підтвердити розрахунок заявленої позивачем вимоги щодо заборгованості відповідача по кредитному договору № 010/02-47/1326-07 від 25 вересня 2007 р. станом на 12.05.2013 р., то судова колегія враховує те, що він є лише одним із доказів, крім того, він для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Вирішуючи спір відносно пені колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або наступної події, з якою пов'язано його початок.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано, її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. № 6-116цс13, від 19 березня 2014 р. № 6-20цс14.

Оскільки право на стягнення пені в позивача, як кредитора, виникло з наступного дня після 30 вересня 2010 р., а до суду він звернувся з даним позовом - 7 грудня 2012 р., в межах строку дії договору, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову з 07.12.2011 р. по 07.12.2012 р. в сумі 73 332 грн. 55 коп., з яких пеня по тілу становить 40 194 грн. 86 коп., пеня по відсотках - 33 137, 69 грн.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону те, що позивач до суду з даним позовом звернувся 07.12.2012 р., кредит відповідачу наданий на строк до 20.09.2014 р., відповідач покладені на нього зобов'язання за кредитним договором не виконав, заборгованість по тілу кредиту та по процентам виникла з 01.10.2010 р., тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом та пені, шляхом скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами задовольнити повністю в розмірі 466 547 грн., в частині стягнення пені - частково стягнувши пеню в межах річного терміну перед зверненням до суду - 73 332 грн. 55 коп.

Ухвалюючи рішення колегія суддів враховує і те, що взявши за основу наведене рішення господарського суду суд першої інстанції погодився з тим, що кредитний договір є законним саме на умовах викладених в ньому, механізм нарахування тіла кредиту і процентів, наданий банком, відповідає нормам закону та умовам кредитного договору та, що відповідачем були порушені умови договору у спосіб його неналежного виконання.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 631 462 грн.12 коп. - тіла кредиту необхідно залишити без змін.

У відповідність до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати, які складаються з судового збору сплаченого при звернені апеляційної інстанцій пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1278 грн. 90 коп.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року, в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» процентів за користування кредитними коштами та пені, змінити, скасувавши його в цій частині.

Вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/02-47/1326-07 від 21 вересня 2007 року, а саме проценти за користування кредитом в сумі 466 547 грн. 69 коп. та пеню в сумі 73 332 грн. 55 коп.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року, в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 631 462 грн.12 коп. - тіла кредиту, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в сумі 1 278 грн. 90 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :