пр. № 2/759/778/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді І.В.П»ятничук,

при секретарі Р.Г.Ковтун, Р.О.Колодій,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 1998 р.н., ОСОБА_4, яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 2010 р.н., ОСОБА_6 2013 р.н.,

3-я особа: Служба в справах неповнолітніх Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації

про виселення,відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 1998 р.н., ОСОБА_4 яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 2013 р.н., ОСОБА_5 2010 р.н. та просив суд постановити рішення, яким :

· виселити та пере прописати з АДРЕСА_2 на адресу АДРЕСА_1 всіх відповідачів та неповнолітніх дітей,

· стягнути з відповідачів 30000 грн. у відшкодування фізичних та моральних страждань.

В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що квартира АДРЕСА_2 приватизована у рівних частинах на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7, однак в даній квартирі зареєстровані ще і діти ОСОБА_4 неповнолітні ОСОБА_6 2013 р.н. так ОСОБА_5 2010 р.н. Як вказує позивач у нього та відповідачів склались неприязні відносини, в квартири виникають сварки. Скандали, крім вказаних зареєстрованих осіб в квартирі проживає мати неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яка є його колишньою дружиною і унеможливлює його постійне і спокійне проживання в даній квартирі. Враховуючи наведене а також те, що дана квартира отримана ним внаслідок його тяжкої праці та те, що відповідачі мають інше житло за адресою: АДРЕСА_1 просив заявлені позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити вказуючи на обставини викладені в позовній заяві та матеріалах справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала щодо заявлених вимог вказуючи на те, що вона дійсно проживає в даній квартири але як мати неповнолітньої власниці 1/3 частини квартири, жодних перешкод позивачу в проживанні та користуванні квартирою не чиниться, позивач приходить в квартиру і живе коли бажає, однак лише з вини позивача в квартирі мають місце сварки та скандали. Квартира за адресою АДРЕСА_1 здається в оренду і кошти отримані за рахунок орендної плати витрачаються на потреби родини і дітей.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає доцільним розгляд справи в її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на обставини справи викладені в запереченнях.

Представник третьої особи Служби в справах неповнолітніх Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розгляд справи в відсутності даного представника.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, представника відповідача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.01.2000 року вбачається те, що власниками квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності у рівних долях є ОСОБА_1, ОСОБА_7 і ОСОБА_3.

Відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації від 17.11.2014 р. в квартирі АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Колишня дружина позивача, ОСОБА_2, також проживає в спірній квартирі без реєстрації.

Підставою для подання даного позову стало те, що на думку позивача після розірвання шлюбу з відповідачем, ОСОБА_2 порушує правила співжиття у квартирі АДРЕСА_2, що полягає у тому, що позивач постійно провокує із ним конфлікти, а відтак подальше спільне користування житловою площею позивач вважає неможливим і просить ухвалити судове рішення про виселення відповідачів із вказаного житлового приміщення та перереєстрацію за адресою : АДРЕСА_1 всіх відповідачів та неповнолітніх дітей.

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти задоволення позову, вказувала на те, що їх спільна дитина ОСОБА_3, проживає у спірній квартирі з народження, а позивач має психічні розгляди, які унеможливлюють залишення неповнолітньої дитини на його піклуванні.

Відповідно до пенсійного посвідчення №283513413 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи загального захворювання.

Відповідно до наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з приводу протиправних дій ОСОБА_2 про що складено акт з»ясування обставин вчинення насильства в сім»ї або реальної загрози його вчинення.

Згідно до акту обстеження умов проживання комісією Служби в справах неповнолітніх Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації проведено обстеження квартириАДРЕСА_2.

Відповідно до статті 116 ЖК України виселення може мати місце якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурою, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиття на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів тощо.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, внаслідок погіршення відносин позивача з відповідачем через спірні питання подружнього життя між ними виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти її з вищевказаної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частина 4 ст. 156 ЖКУ встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Тобто у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім'ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім'ї право користування таким житлом.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть слугувати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 p., є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення).

За таких обставин, вважати, що з боку ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_5 систематично порушуються правила співжиття, суд достатніх підстав не має.

Зважаючи на те, що відповідачі використовують спірну квартиру за призначенням (проживають в ній), утримують її в належному стані, правила співжиття не порушують, будь-які заходи попередження чи громадського впливу до них не застосовувались, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем чинення йому перешкод у користуванні житлом та систематичного порушення правил співжиття, яке б зумовлювало неможливість спільного проживання в одній квартирі, що свідчить про безпідставність даного позову і зумовлює необхідність відмови у його задоволенні.

Крім того виселення з даної житлової площі співвласників даного майна взагалі не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Щодо вимог позивача стягнути з відповідачів 30000 грн. у відшкодування фізичних та моральних страждань суд вважає доцільним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з приписів вказаної вище норми вбачається, що для відшкодування збитків, необхідною є наявність чотирьох умов відповідальності, зокрема, протиправна поведінка відповідача, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення, а не якихось інших обставин; вина боржника.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене суд не вважає доведеними заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідачів 30000 грн. у відшкодування фізичних та моральних страждань, а тому вважає доцільним відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 15, 30, 60, 62, 212 - 215 ЦПК України, ст. ст. 157, 116 ЖК України, ст. ст. 22, 23, 405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя :