АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1324/15 Справа № 185/7389/14 Головуючий у 1 й інстанції - Головіна В.О. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О., при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 07.12.2009 року між нею та відповідачем укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, при укладенні договору сторони домовились, що у разі повернення продавцем отриманих за договором коштів до серпня 2010 року, договір буде розірвано, а у разі неповернення коштів вона повинна звільнити квартиру. Фактично вона отримала від відповідача 60000гр., які повернула у період з січня 2010 року по квітень 2011 року, після чого звернулась до відповідача з проханням розірвати договір, однак, він відмовився. Посилаючись на ч.2 ст. 651 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги (а.с.2-3).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.48-50).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на незаконність рішення, порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову (а.с.56-58).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 07.12.2009 року сторонами укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, згідно із яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. 3 цього договору продаж квартири вчинено за 100 000 гривень, які продавець отримала у повному розмірі, у п.8 зазначено, що продавець зобов'язується звільнити квартиру у строк до 5 червня 2010 року; а у п.11 - що сторони підтверджують, що їх волевиявлення є вільним, і відповідає їх волі та дійсним намірам, а договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди (а.с.4).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із їх безпідставності.

Вказаний висновок є правильним, оскільки відповідно до ч.1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Із договору купівлі-продажу від 07.12.2009 року вбачається, що можливість його розірвання сторонами передбачена не була, і законні підстави для розірвання у судовому порядку також відсутні, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову, а посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги надані нею квитанції про перерахування нею коштів на картковий рахунок відповідача, - не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки не свідчить про наявність згоди відповідача на розірвання договору чи порушення відповідачем умов договору.

Посилання апелянта на те, що фактично вона уклала з відповідачем договір позики і отримала 60 000гр., та що при укладенні договору купівлі-продажу сторони передбачили можливість його розірвання, - спростовується текстом договору, а у ч.1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, - спростовується матеріалами справи, а посилання на неправильну оцінку доказів не може бути прийнято до уваги, оскільки згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторення обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: