Справа № 761/6757/15-ц
Провадження №2/761/4030/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

24 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Іовенко М.В., Асановій Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати і відшкодування моральної шкоди, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Представник звернувся до суду із вказаним позовом та зважаючи на збільшення вимог остаточно просив стягнути із вказаного відповідача на користь позивача 23966,21 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати із якої 18446,00 грн. основної заробітної плати і 5520,21 грн. - додаткової. Крім того, просив стягнути 173,66 грн. компенсації втрати частини доходів, а також моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. і судові витрати. При цьому, також міститься вимога щодо допуску негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 2010 року працювала у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» ДП «Вугілля України» на посаді провідного економіста. Вказаний підрозділ не являється юридичною особою, а тому ДП «Вугілля України» відповідає за зобов'язаннями свого відокремленого підрозділу, а оскільки були нараховані основна заробітна плата а також додаткова (премія 60% від посадового окладу), але не виплачені, вони підлягають стягненню з вказаного відповідача на користь позивача, зважаючи при тому на те, що у встановленому законом порядку не було повідомлено про зміну умов праці в частині преміювання в бік погіршення.

В судовому засідання представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням вказаних уточнень.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, причину неявки суду не повідомив. Разом із тим, у своєму відзиві заперечував проти задоволення вказаних вимог, посилаючись на те, що позивач не укладав трудовий договір з вказаним відповідачем, що, відповідно, слугує підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, м. Макіївка Донецької області (де зареєстрований відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр») входить згідно Постанови Кабінету міністрів України №1085-р від 7.11.2004 до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. В даному випадку ВП «ГІРЦ» веде самостійну господарську діяльність і фонд оплати праці працівників регулюється обсягами наданих послуг і дебіторська заборгованість, яка виникла у ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» є виключно результатом діяльності ВП «ГІРЦ».

Суд, керуючись положеннями ст. ст. 169,224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за від сутності представника відповідача на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду представника позивача.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаді провідного економіста. Згідно наказу №6/к від 2.02.2015 позивач ОСОБА_1 переведена і працює по теперішній час на посаді провідного економіста ВП «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» ДП «Вугілля України».

Із Положення про відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вігілля України» від 21.09.2010 №49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства (а.с.11-15).

Приписами ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається із довідки №86/15 від 31.03.2015станом на 1.04.2015 провідному економісту ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» ОСОБА_1 нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 1.11.2014 по 31.03.2015 у сумі 23220,99 грн. із яких з урахуванням утримань, до виплати - 18446,00 грн.

Положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи встановлено обставин, які свідчать про те, що належні позивачеві суми були виплачені відповідачем згідно до вимог чинного законодавства, вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 18446,00 грн. є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому суд не може погодитись з твердженням представника відповідача викладених у відзиві на позов стосовно вини ВП «ГІРЦ» щодо виникнення дебіторської заборгованості та не виконання рекомендацій Державного підприємства керівником Підрозділу щодо звільнення працівників, оскільки це не позбавляє позивача права на отримання належних їй сум.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Судом перевірений проведений представником позивача розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати здійснений згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року згідно якого загальна сума компенсації за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року складає 171,54 грн., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню саме в зазначеному розмірі.

При цьому, позовні вимоги про стягнення додаткової заробітної плати в розмірі 5520,21 грн. задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не надано жодного належного і допустимого доказу щодо відповідних письмових подань керівників філій і підрозділів та відповідних наказів (п.2.Додатку №2) Підприємству про фактичне нарахування преміювання саме позивача за основні результати господарської діяльності Підприємства у вказаному в позові розмірі на підставі додатків №№2,6 до відповідного Положення про преміювання за основні результати господарської діяльності Підприємства (а.с.16,18).

У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Представник позивача зазначає, що у зв'язку із порушенням прав позивача ОСОБА_1 зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 8 000,00 грн. Пояснив суду, що в умовах АТО позивач продовжує виконувати свої обов'язки, проте не отримує належну винагороду. Психологічна напруга, яка викликана відсутністю основного джерела доходів викликала у позивача втрату нормальних життєвих зв'язків.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, позивач зазнала душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, що її було спричинено боку відповідача.

Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду в 1000,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. слід зазначити наступне.

Приписами ст.56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Разом із тим,ніяких доказів про те, що представник позивача є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги суду представлено не було.

Також, як свідчать матеріали судом не приймалось рішення про допущення фахівця в галузі права до участі у справи відповідно до вимог процесуального законодавства України, а тому вимога. про стягнення вимтрат на правову доапомогу задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 115, 237-1, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 174, 212, 215, 218.224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства «Вугілля України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 18446,00 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати в розмірі 171,54 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути із Державного підприємства «Вугілля України» на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач, який не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку.

Суддя