Провадження №2/485/574/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Квєтка І.А.,

при секретарі - Бондаренко С.В., Шеремет Ю.Є.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - Луцкіної Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снігурівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач покинув сім"ю, коли сину було два місяці, й по теперішній час батьківських обов"язків по відношенню до нього не виконує: не цікавиться ним, вихованням не займається, не піклується про фізичний і моральний розвиток, жодного разу не відвідав у дитячому садку. На захист інтересів дитини просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що з відповідачем одружилися у 2010 році, проживали у м.Миколаїв в належній їй квартирі. У червні 2011 року у них народився син ОСОБА_4. Відповідач сім"ю не міг забезпечити, хоча працював й через це часто був відсутній вдома. Вказане стало причиною припинення подружніх відносин. З вересня 2011 року відповідач переїхав проживати до своїх батьків у с.Горохівське. Деякий час намагався налагодити стосунки, виявляв бажання спілкуватися з сином, а потім припинив цікавитися ним, не телефонував, не вітав з святами. 16 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано. Вона здатна самостійно утримувати сина, а тому про стягнення аліментів не зверталася. Син не знає хто його батько, вона йому цього не повідомляла, щоб не травмувати психіку. Вона має можливість та бажання повезти сина за кордон, однак для цього необхідно отримати згоду батька, який натомість своїх батьківських обов"язків не виконує, що й спонукало її звернутися до суду з вказаним позовом.

Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що після припинення стосунків з колишньою дружиною їх спільний син за домовленістю між ними залишився проживати з нею. Він неодноразово прохав позивачку дати йому можливість побачити сина, однак вона заперечувала, на телефонні дзвінки не відповідала. На той час між нею, її родичами та ним виникли неприязні відносини, які перешкоджали йому спілкуватися з сином. Приблизно через рік після розлучення вона зателефонувала й попрохала приїхати до м.Миколаїв для надання згоди на реєстрацію місця проживання сина у квартирі, він приїхав й тоді останнього разу позивачка здалеку показала йому сина. Вона постійно твердила, що син не потребує від нього ніякої матеріальної допомоги, й не приймала її. З того часу на вимогу позивачки з сином не спілкувався, прохає її надати йому таку можливість у її присутності, щоб не травмувати сина. Бажає приймати участь у вихованні сина, а тому звернувся до ООП про встановлення днів зустрічі з ним. Він не перешкоджатиме позивачці діяти в інтересах дитини, в тому числі й у разі необхідності виїзду за межі України. Просить в позові відмовити.

Представник третьої особи, враховуючи інтереси дитини вважає за не доцільне задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Дослідивши докази по справи, суд прийшов до наступного.

Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України.

Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Судом встановлено, що з 14 серпня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали у судовому порядку за рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2012 року (а.с.5).

Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с.4).

Після розірвання шлюбу дитина за згодою між батьками залишилася проживати з матір"ю у АДРЕСА_1.

Згідно акту обстеження від 07.09.2015 року умови проживання та всебічного розвитку дитини матір"ю створено.

Відповідач зареєстрований в с.Горохівське Снігурівського району, проживає з родиною в с.Садове Снігурівського району, за місцем проживання характеризується посередньо. Одружений, має доньку. Проживає за рахунок домашнього господарства, займається вирощуванням помідор, не працевлаштований офіційно (а.с.41,42,43).

Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання обов"язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов"язками.

Позивач в обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав посилається на те, що він не цікавиться сином, не займався його вихованням, не піклувався про його фізичний і моральний розвиток, жодного разу не відвідав сина у дитячому садку.

Так, згідно повідомлення адміністрації ДНЗ №117 м.Миколаїв батько дитини ОСОБА_4, ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини, а саме: не відвідує батьківські збори, не приводить і не забирає дитину з дитсадка, не приходить на виховні заходи за участю сина, не виявляє зацікавленості до успіхів дитини (а.с.7).

Свідок ОСОБА_6, мати позивачки, суду показала, що після розлучення відповідач жодного разу не проявив ініціативу щодо спроби зустрітися з дитиною, не цікавився ним, хоча перешкод у такому не було.

Свідок ОСОБА_7, брат позивачки, пояснив, що відповідач не з"являвся до дитини, не цікавився його здоров"ям, після розлучення бачив його лише раз, коли сестра приписувала сина у квартиру, перешкод до спілкування з дитиною не створювалося, хоча й зв"язок з відповідачем обірвав. Хлопчик не знає свого батька, йому про нього ніхто не розповідає. Він намагався замінити йому батька своєю турботою про нього.

Позивачка не заперечила в судовому засіданні твердження відповідача про те, що після розлучення з відповідачем вона не бажала спілкування з ним, а тому уникала зустрічі, на телефонні дзвінки не відповідала, а через те, що відповідач пішов із сім"ї між ним та її батьками виникли неприязні відносини. Майже через рік після припинення подружніх відносин вона переїхала від батьків, у яких проживала на той час в м.Снігурівка, до м.Миколаїв в квартиру, де вони разом проживали з відповідачем перебуваючи у шлюбі. На її прохання відповідач приїжджав до м.Миколаїв та надав згоду на реєстрацію сина у цій квартирі. Тоді ж вона дозволила йому здалеку подивитися на сина.

Як пояснив відповідач, після цього він поїхав та більше спроб до спілкування з відповідачкою не виявляв. Він не знав, в який дитячий заклад та коли було оформлено сина, а тому його не відвідав. Натепер він розуміє, що без психологічної підготовки дитини, якому про батька нічого не розповідали, його зустріч з сином може бути утруднена.

У судовому засіданні позивачка також виявляла стурбованість з приводу психологічного стану дитини у випадку раптової зустрічі з батьком щодо існування якого дитина не усвідомлює.

Свідок ОСОБА_8, дружина відповідача, підтвердила, що її чоловік бажає спілкуватися з сином, переживає з приводу того, що позивачка та її родина не надає йому такої можливості.

У вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд має врахувати інтереси дитини. Разом з тим, позивачка не обґрунтувала, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав буде в інтересах дитини, хоча стать дитини та його вік свідчать потребу й у батьківському спілкуванні. Через те, що подружні відносини у батьків дитини не склалися й вони проживають окремо в різних містах, ускладнює спілкування того з батьків, хто проживає окремо. В даному випадку в інтересах дитини будуть узгоджені дії обох батьків щодо обрання способів участі батька у вихованні сина, оскільки вони обоє через неприязнь та образи не вживали заходів до задоволення потреб дитини у такому.

Сам факт не відвідування відповідачем ДНЗ №117 м.Миколаїв, до якого ходить його син, не свідчить про те, що він свідомо нехтує своїми обов"язками та ухиляється від виховання дитини, оскільки доказів того, що відповідач знав, що його син відвідує саме цей заклад суду надано не було.

Крім того, поведінка відповідача в процесі судового розгляду, його запевнення, що він прийматиме посильну участь у вихованні сина, його бажання спілкуватися з ним, свідчать про розуміння та усвідомлення ним своїх батьківських обов"язків і наміри їх виконувати.

Його пасивна участь у вихованні дитини більшою мірою була зумовлена наявністю образ та неприязні зі сторони позивачки.

Висновок ООП Снігурівської райдержадміністрації № 56 від 09 жовтня 2015 р. свідчить, що в інтересах дитини, буде не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4

Крім того, як свідчить лист ССД Заводського району Миколаївської області доказів щодо ухилення батька від виконання батьківських обов"язків по відношенню до малолітнього сина позивачкою не надано.

Будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов"язків до відповідача не застосовувалося.

Враховуючи наведене, оцінивши в сукупності надані докази по справі, враховуючи інтереси дитини, зважаючи на висновок ООП, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, а тому, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись, ст.ст.3,10,88,209, 212-218,293, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Снігурівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання його копії.

СУДДЯ