У Х В А Л А

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом селянського (фермерського) господарства «Сова» до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним, відновлення права оренди земельної ділянки та заборону вчинення дій за касаційною скаргою селянського (фермерського) господарства «Сова» на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року селянське (фермерське) господарство «Сова» (далі - СФГ «Сова») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору оренди землі від 13 травня 2003 року, який 20 липня 2009 року переукладався, а 11 червня 2013 року - вносились зміни, укладеного із Вовчанською районною державною адміністрацією Харківської області (далі - Вовчанська РДА), у нього в користуванні перебуває земельна ділянка загальною площею 20,5033 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташована на території Охрімівської сільської ради у с. Малій Вовчі Вовчанського району Харківської області.

Посилаючись на те, що 09 вересня 2003 року ОСОБА_3 був виданий акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га у межах земельної ділянки, яка раніше була передана йому в оренду, рішення органу про це не приймалося, у господарства земельна ділянка не вилучалась, позивач просив скасувати та визнати недійсним зазначений державний акт на право власності на землю, відновити право оренди земельної ділянки загальною площею 20,5033 га для ведення сільськогосподарського виробництва та заборонити відповідачу використовувати 2 га землі на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивача.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2015 року, у задоволенні позову СФГ «Сова» відмовлено.

У касаційній скарзі СФГ «Сова» просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що межі земельної ділянки ОСОБА_3 погоджував ОСОБА_4, який у той час був головою СФГ «Сова», а саме господарство користувалося і сплачувало орендну плату лише за 13 га землі, тобто не заперечувало проти передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачці.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 13 травня 2003 року між СФГ «Сова» та Вовчанською РДА було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 20,5033 га, розташованої на території Охрімівської сільської ради у с. Малій Вовчі Вовчанського району Харківської області, строком на 49 років.

20 липня 2009 року зазначений договір оренди землі було переукладено в новій формі без зміни розміру земельної ділянки, а 10 березня 2011 року зареєстрований в Управління Держкомзему у Вовчанському районі Харківської області.

Розпорядженням Вовчанської РДА від 22 серпня 2003 року ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 2 га ріллі, розташовану на території Охрімівської сільської ради у с. Малій Вовчі Вовчанського району Харківської області, на підставі якого 09 вересня 2003 року їй видано державний акт про право власності на землю.

Пред'являючи позов, СФГ «Сова» посилалось на те, що спірна земельна ділянка передана ОСОБА_3 з порушенням норм земельного законодавства, оскільки до цього вона не була вилучена із його користування й рішення органу влади про це не приймалось.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, 6, 7, 8, 9, 10 цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин).

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст. ст. 8, 124 Конституції України, ст. ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року № 6-103цс12, від 23 жовтня 2013 року № 6-93цс13, від 04 червня 2014 року № 6-46цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Наведеного суди не врахували та не звернули уваги на те, що СФГ «Сова» отримало земельну ділянку загальною площею 20,5033 га в оренду на 49 років раніше, ніж її частина була передана у власність ОСОБА_3 Отже, доводи судів про те, що СФГ «Сова» користується земельною ділянкою площею 13 га є передчасним.

При цьому судами не встановлено факту вилучення земельної ділянки площею 2 га із земель, які передані в оренду позивачеві, для передачі ОСОБА_3

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки твердженням позивача про порушення вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, так як єдиним рішенням, яке ухвалювалося Вовчанською РДА відносно спірної земельної ділянки, є розпорядження від 22 серпня 2003 року про затвердження землевпорядної документації та передачу її у власність ОСОБА_3 (а.с. 38), тобто вже після виготовлення технічної документації на земельну ділянку.

Суди не перевірили, чи ухвалювалося Вовчанською РДА розпорядження про відведення земельної ділянки ОСОБА_3 та надання їй права на розроблення технічної документації, хоча саме Вовчанська РДА має виключне право розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки вона знаходиться поза межами населеного пункту.

Також суди не дали належної правової оцінки листу архівного відділу Вовчанської РДА від 17 лютого 2015 року, в якому вказано, що рішення сесії або виконавчого комітету Охрімівської сільської ради Вовчанського району Харківської області за 2003 рік про вилучення земельних ділянок із користування СФГ «Сова» та надання земельних ділянок в користування чи у власність ОСОБА_3 не значиться (а.с. 33).

Не перевіривши доводів позивача про неправомірність передачі відповідачці земельної ділянки, суди фактично ухилилися від вирішення спору по суті, крім того, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Сова» задовольнити.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська