Провадження № 22-ц/773/360/15 Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі Лимарю Р.Ю.,

з участю: представника відповідача ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

В даному судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Дежавний експортно - імпортний банк» просив відхилити апеляційну скаргу позивача у зв'язку з безпідставністю наведених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та справедливим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що умови договору не суперечать принципу добросовісності, а його укладення не призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а сам ОСОБА_2, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, не довів тих обставин, на які він посилався, як на підставу для задоволення позовних вимог і самі позовні вимоги не ґрунтуються на жодній із підстав недійсності правочину, передбачених нормами ЦК України.

Вказані висновки суду першої інстанції є правильними та ґрунтуються на повно, всебічно, об'єктивно встановлених обставинах справи та відповідних їм нормах матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 28.09.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний експортно - імпортний банк України» було укладено кредитний договір № 86707С28, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику споживчий кредит в сумі 230 000 Євро, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, сплативши за його користування 7% річних.

Даний договір містить усі істотні в розумінні ч.1 ст.638 ЦК України умови для такого виду договорів і підписаний обома сторонами.

Підписавши даний договір, позивач тим самим виразив свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту, а також сукупної вартості кредитного ресурсу.

Відповідно до п.п.3, 5 ст.3 ЦК України, до загальних засад цивільного законодавства належать свобода договору, а також судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, наведені вище факти повністю спростовують твердження позивача про ненадання йому банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим - введення його, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитного договору.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Таких умов оспорюваний позивачем кредитний договір не містить.

Доводи позивача про можливість збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки та розповсюдження конфіденційної інформації про позичальника, яка становить банківську таємницю, стосуються виключно питань виконання умов кредитного договору і не є в розумінні ст.ст.203, 215, 230 ЦК України та вищевказаних норм Закону України «Про захист прав споживачів» підставами для визнання згаданого правочину недійсним. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи (а.с.17), а саме договору від 11.03.2011 року про внесення змін до кредитного договору від 28.09.2007 року розмір річної процентної ставки було зменшено банком з 8,5 % до 7%, чим іспростовуються доводи позивача про збільшення банком процентної ставки.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи кредитний договір укладено між сторонами у 2007 році. З позовом про визнання цього договору недійсним ОСОБА_2 звернувся у 2014 році, що свідчить про те, що на протязі 7 років позивач не лише не сумнівався в справедливості умов оспорюваного кредитного договору, а й протягом 2010 - 2013 років укладав договори з банком про внесення змін до цього договору(а.с. 16-19).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи кожної зі сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин і обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_2 позову.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог, які були предметом дослідження і оцінки їх судом першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/