Справа № 559/42/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в особі головуючого судді Ходак С.К.,

при секретарі Прокопчук В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, ОСОБА_3, народився ІНФОРМАЦІЯ_7 року в селі Рачин Дубенського району Рівненської області. Вказана обставина стверджується копією паспорту.

Його матір'ю є ОСОБА_4.

07 квітня 1997 року на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду від 27 березня 1997 року його, ОСОБА_7, усиновлено ОСОБА_9, чоловіком його матері. Прізвище та по-батькові змінено з «ОСОБА_7» на «ОСОБА_7», з «ОСОБА_7» на «ОСОБА_7» - відповідно.

Вказані обставини стверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін у зв'язку з усиновленням (удочерінням), що підтверджується копією витягу.

З моменту народження проживав і був зареєстрований в тому ж селі, що й народився. Був членом колгоспного двору. Членами колгоспного двору станом на 01 січня та на 15 квітня 1991 року були: його бабуся - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та він, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

Вказана обставина стверджується відповіддю на запит адвоката № 542 від 15.09.2014 року, виданою Рачинською сільською радою Дубенського району Рівненської області.

Відтак, має право на частку в майні колгоспного двору. Однак, право власності на належну частку не оформляв.

14 жовтня 2014 року звернувся в Дубенський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в нерухомому майні. Під час розгляду вказаної справи дізнався, що 21 листопада 1992 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку. Відповідно до цього договору ОСОБА_6 подарувала дочці ОСОБА_4 належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, який збудований в 1969 році. Договір посвідчено секретарем Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області Хміль М.І. Вважає, що є всі правові та фактичні підстави для визнання вказаного договору недійсним виходячи з наступного.

Згідно ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент укладення оспорюваного договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі обмежує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Оспорюваний договір укладено з порушенням вимог вказаних раніше норм цивільного законодавства.

В договорі не зазначено - який саме будинок, та в якому саме населеному пункті ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4.

ОСОБА_6 не мала права дарувати будинок (якщо в договорі мається на увазі будинок в с. Рачин Дубенського району Рівненської області), так як вона не була його власником. Із вказаної раніше довідки Рачинської сільської ради, записів в погосподарських книгах вбачається, що будинок належав на праві власності колгоспному двору.

Із заперечення на позов, пояснень відповідачів та представника, в суді в межах розгляду цивільної справи № 559/3330/14-ц стало відомо, що одна з відповідачів - ОСОБА_5, 06 квітня 1987 року виключена з членів колгоспу в зв'язку із зміною місця проживання. 11 квітня 1987 року вона одружилася з ОСОБА_12 та змінила місце проживання. Фактично стала проживати та бути членом житлового господарства, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 126 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на той час, ОСОБА_5 втратила право на частку в майні колгоспного двору в с. Рачин. Адже згідно вказаної норми права «працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд, не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору».

Станом на 15 квітня 1991 року вона не проживала в дворі АДРЕСА_2 більше 3 років - 4 роки.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови N 3 від 2 березня 1973 р. "Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього" роз'яснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, яке належало колгоспному двору і збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до ст. 123 Цивільного кодексу. Тому, при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього.

А тому, у відповідності із вимогами діючої на той час (1987-1991 роки) ст.123 ЦК Української РСР 1963 року, норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 10 березня 1973 р. - право на частку в майні колгоспного двору (зокрема - на житловий будинок з надвірними будівлями), яке належало колгоспному двору і збереглося після перетворення його в господарство робітників в зв'язку із виходом з нього ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного договору мали в рівних долях він та його мати ОСОБА_4 ОСОБА_5 не мала права не тільки на все будинковолодіння, а й на частину цього будинковолодіння. Вона подарувала ОСОБА_4 будинок, який їй не належав, а належав в рівних долях йому та ОСОБА_4 Цим самим грубо порушені його майнові права, як неповнолітньої особи (ст. 49 ЦК УРСР 1963 року). Адже на момент укладення оспорюваного договору йому виповнилося лише 8 років.

Про недійсність оспорюваного договору свідчить і та обставина, що право власності на будинковолодіння по ньому за ОСОБА_4 не було зареєстровано. Така реєстрація незаконно проведена лише 18 грудня 2014 року, на час знаходження цивільної справи в суді.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та дали аналогічні пояснення.

Відповідачі та їх представник позовні вимоги не визнали та подали суду письмові заперечення та дали в судовому засіданні аналогічні пояснення. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки відповідачем пропущені строки позовної давності.

В судовому засіданні встановлено, що згідно відповіді Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 15 вересня 2014 року №542 зазначено, що господарство в АДРЕСА_2 відповідно до погосподарських книг Рачинської сільської ради з 1984 року мало статус колгоспного двору. Станом на 01 січня 1991 року в даному господарстві були зареєстровані та проживали: ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 - голова господарства; ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка; ОСОБА_7 (ОСОБА_7) - ІНФОРМАЦІЯ_6 - онук (а.с.11). Дані обставини також підтверджуються дослідженими в судовому засіданні погосподарськими книгами Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області.

У відповідності до архівної довідки державного архіву Рівненської області від 30 жовтня 2014 року №Т-20/06-25 ОСОБА_6 згідно з рішенням правління колгоспу «Першотравневий» с. Рачин Дубенського району від 29 квітня 1987 року (протокол №4) була звільнена з роботи з 06 квітня 1987 року в зв'язку із зміною місця проживання. ОСОБА_6 згідно з рішенням зборів уповноважених членів колгоспу «Першотравневий» с. Рачин Дубенського району від 07 травня 1987 року (протокол №4) була виключена з членів вищевказаного колгоспу в зв'язку із зміною місця проживання (а.с. 51-53, 54). Таким чином, вищевказане господарство 07 травня 1987 року втратило статус колгоспного двору.

21 листопада 1992 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку. Відповідно до цього договору ОСОБА_6 подарувала дочці ОСОБА_4 належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, який збудований в 1969 році. Договір посвідчено секретарем Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області Хміль М.І. (а.с.12).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

ОСОБА_5 з 07 травня 1987 року виключена з членів колгоспу, як наслідок до 15 квітня 1991 року, вказане житлове господарство втратило статус колгоспного двору, тому позивач не міг рахуватись членом вказаного двору та втратив право на частку в його майні до 15 квітня 1991 року і на момент укладення договору дарування від 21.11.1992 року права позивача не порушені.

Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про визнання права власності» на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР 1963 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності згідно ст. 76 ЦК УРСР 1963 року починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін (ст. 75). Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (ст. 80).

Таким чином, починаючи з 21 листопада 1992 року позивач міг довідатися про порушення свого права. Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_7 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, повноліття досяг ІНФОРМАЦІЯ_8 року. Отже, з вказаної дати, ІНФОРМАЦІЯ_8 року мав можливість звернутись в суд за захистом своїх прав.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана позивачем до суду 13 січня 2015 року. Посилання позивача, що йому стало відомо про оскаржуваний договір дарування лише під час слухання Дубенським міськрайонним судом Рівненської області справи за його позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в нерухомому майні в жовтні 2014 року спростовується показами допитаних в залі судового засідання свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_14, які підтвердили, що позивачу було відомо про оскаржуваний договір дарування фактично з моменту його укладення, так як вони з позивачем проживали однією сім'єю і той факт, що ОСОБА_5 подарувала спірний будинок ОСОБА_4 ніхто від позивача не приховував.

На підставі вищевикладеного та зважаючи на те, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відповідачі наполягають на застосуванні позовної давності, суд вважає, що є підстави застосування наслідків пропуску строку та застосування позовної давності, відмовивши у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку - відмовити.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року про забезпечення позову стосовно накладення арешту на будинковолодіння АДРЕСА_2 і заборону його відчуження - скасувати.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: