АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1270/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 42 Костенко А.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівЮвшина В. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_6,

його представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, -

в с т а н о в и л а :

10 березня 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_6 та ОСОБА_9 є його батьками.

В 1998 році батьки придбали житловий будинок по АДРЕСА_1. В даному будинку вони постійно проживали та вели спільне господарство.

В червні 2006 року він захворів. З 01.12.2009 року по 06.03.2011 року мати його доглядала, як інваліда дитинства. З 01.04.2012 року йому встановлено 3 групу інвалідності довічно.

10 лютого 2010 року при отриманні паспорта його за згодою батьків зареєстровано у будинку АДРЕСА_1, як члена сім'ї.

У кінці жовтня 2011 року його батько, він же відповідач ОСОБА_6, змінив замки у вищевказаному будинку та заборонив йому і матері проживати в ньому. У будинку залишилися його речі. Він не має змоги на безперешкодний доступ до будинку та господарських будівель. Власного житла він також немає, але немає можливості користуватись і даною садибою.

Тому просить суд:

- вселити його, ОСОБА_8, у житловий будинок АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача ОСОБА_6 не чинити позивачу перешкод у користуванні садибою, що розташована за вищевказаною адресою.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8, вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення задовольнити в повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту вчинення перешкод в користуванні спірним житлом з боку відповідача та не надано доказів того, що його було виселено з будинку та що відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, вважаючи його не законним та не обґрунтованим.

Частиною ч. 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлено, що у 1998 році відповідач ОСОБА_6 та ОСОБА_9, батьки позивача, придбали житловий будинок по АДРЕСА_1.

За згодою батьків позивач ОСОБА_8 був зареєстрований 10.02.2010 року за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта (а.с. 4 на звороті).

В судовому засіданні встановлено і про це не заперечує відповідач, що позивач проживає в житловому будинку, який розташований за адресою вул. Будьонного, 20 смт. Маньківка.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що відповідач змінив замки у будинку по АДРЕСА_1 у 2011 році і доступ до садиби є тільки у нього. Дані факти підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналогічні положення містяться і у ч.1 ст. 405 ЦК України.

Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Саме на дані норми закону посилався і суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, визнавши цим самим беззаперечне право позивача на проживання у спірному будинковолодінні .

Разом з тим, вказуючи на ту обставину, що позивачем не доведено факту вчинення перешкод в користуванні спірним житлом з боку відповідача та не надано доказів того, що його було виселено з будинку та що відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом, суд не врахував, що позивач не за власним бажанням залишив вказане домоволодіння, а з волі відповідача, що відповідачем змінені замки в будинку і тому позивач не має змоги туди потрапити.

Як зазначено вище і це стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 10 квітня 2014 року, позивач проживає в іншому житлі за адресою АДРЕСА_2 разом із своє матір'ю ОСОБА_9 (а.с.9).

Крім того, судом не дана оцінка діям самого відповідача, який ніби і не заперечує проти вселення та проживання у спірному будинковолодінні позивача, але і не робить нічого для цього і зокрема, до цього часу не передав позивачу ключів від будинку, які, як він сам підтвердив, поміняв ще в березні місяці 2011 року після того, як з будинку вибралися ОСОБА_9 та позивач.

З цього слід зробити висновок про те, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу для його вселення.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач, в силу ст.60 ЦПК, не надав доказів в підтвердження своїх вимог.

Проте, колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає обставинам справи, оскільки спір має місце, він не врегульований.

Тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, заслуговують на увагу, а вимоги апелянта підлягають до задоволення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясував і перевірив всі фактичні обставини справи, дав невірну правову оцінку наданим доказам, що мають значення для розгляду справи та не вирішив спір по суті. При цьому не правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та ухвалив незаконне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_8 задовольнити.

Вселити ОСОБА_8, у житловий будинок АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_8 перешкод у користуванні садибою, що розташована за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 365 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :