Справа №489/1282/15-ц 18.08.2015 18.08.2015 18.08.2015
Провадження №22-ц/784/1870/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства « Мегабанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Мегабанк»( далі ПАТ „Мегабанк) до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2015 року ПАТ «Мегабанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 06 квітня 2007 року між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №71/2007, згідно якого Банк надав останньому кредит на споживчі цілі в розмірі 191 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.2% річних строком до 05 квітня 2017 року.

Додатковою угодою №1 від 31 липня 2007 року до цього кредитного договору було змінено строки оплати нарахованих процентів, додатковою угодою №2 від 22 вересня 2007 року - змінено номери облікових рахунків, а додатковою угодою №3 від 15 листопада 2007 року - збільшено суму кредиту до 209 000 грн. та змінено графік повернення кредиту в частині суми щомісячного повернення.

Сума кредиту, що лишилася у користуванні ОСОБА_6, з врахуванням суми повернутого кредиту на час укладання останньої додаткової угоди склала 199 448 грн.

В забезпечення виконання умов за цим кредитним договором 06 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, а між Банком та ОСОБА_5 договір поруки, до якого додатковою угодою №1 від 15 листопада 2007 року було внесено зміни стосовно суми кредиту та сплати нарахованих процентів, комісійної винагороди, неустойки за несвоєчасну сплату процентів, повернення кредиту та збитків у звязку з неналежним виконанням боржником зобовязань за кредитним договором.

Але, відповідач ОСОБА_6 взяті на себе зобовязання по поверненню кредитних коштів належним чином не виконав.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2009 року з відповідачів на користь Банку стягнуто заборгованість за цим кредитним договором станом на 18 травня 2009 року у розмірі 196 907 грн. 98 коп.

Посилаючись на те, що за час розгляду справи судом утворилася заборгованість по процентам за користування кредитом та враховуючи положення п.7.2 кредитного договору стосовно нарахування штрафу у розмірі 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь проценти за час розгляду справи з 18 травня 2009 року по 25 серпня 2009 року ( по день набрання рішенням суду законної сили) у розмірі 8 839 грн.82 коп. та 883 грн. 98 коп. штрафу за порушення умов кредитного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 06 квітня 2007 року між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №71/2007, згідно якого Банк надав останньому кредит на споживчі цілі в розмірі 191 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.2% річних строком до 05 квітня 2017 року ( а.с.6-9).

Додатковою угодою №1 від 31 липня 2007 року до цього кредитного договору було змінено строки оплати нарахованих процентів, додатковою угодою №2 від 22 вересня 2007 року - змінено номери облікових рахунків, а додатковою угодою №3 від 15 листопада 2007 року - збільшено суму кредиту до 209 000 грн. та змінено графік повернення кредиту в частині суми щомісячного повернення ( а.с.10-13).

Сума кредиту, що лишилася у користуванні ОСОБА_6, з врахуванням суми повернутого кредиту на час укладання останньої додаткової угоди склала 199 448 грн.

Відповідно до п.1.1,3.2.1, 3.2.3, 4.2 кредитного договору позичальник зобовязаний повернути кредит згідно з графіком погашення кредиту, наведеним у додатку №1 до Договору, який є невідємною його частиною; своєчасно сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісячно, не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, а також в день повернення кредиту, та відповідні комісійні винагороди, обумовлені договором, у порядку, встановленому договором. Позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти у строк до 05 квітня 2017 року.

За невиконання прийнятих на себе обовязків, згідно з п.3.2.3 договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів та комісійних винагород ( п.7.2 цього договору).

В забезпечення виконання умов даного кредитного договору 06 квітня 2007 року:

- між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, за яким позичальник передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою Миколаївська область, Жовтневий район с. Мішково-Погорілове, вул. Берегова,6;

- між Банком та ОСОБА_5 договір поруки, до якого додатковою угодою №1 від 15 листопада 2007 року було внесено зміни стосовно суми кредиту та сплати нарахованих процентів, комісійної винагороди, неустойки за несвоєчасну сплату процентів, повернення кредиту та збитків у звязку з неналежним виконанням боржником зобовязань за кредитним договором ( а.с.14-15).

У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, п. 3.3.1 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за цим договором, надіславши 09 лютого 2009 року вимогу щодо погашення поточної заборгованості в строк до 11 лютого 2009 року. Крім цього зазначив, що у випадку не виконання вказаної вимоги Банк пропонував розірвати кредитний договір та з 12 лютого 2009 року повернути всю суму одержаного кредиту. Вказана вимога отримана відповідачами.

02 березня 2009 року Банк звернувся з позовом до суду про дострокове розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2009 року розірвано кредитний договір №71/2007 від 06 квітня 2007 року, укладений між Банком та ОСОБА_6, з відповідачів на користь Банку стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором станом на 18 травня 2009 року у розмірі 196 907 грн. 98 коп. та судові витрати, звернуто стягнення на предмет іпотеки ( а.с.37-38). Рішення набрало чинності 25 серпня 2009 року.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.ч.2,3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобовязання змінюються або припиняються з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За положеннями ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано.

Банк, звертаючись до суду з даним позовом просив стягнути заборгованість по процентам у розмірі 8839 грн.82 коп. та штраф у розмірі 883 грн. 98 коп., що утворилася за час, обчислений при розгляді попередньої справи та ухваленні рішення суду до дня набрання ним чинності, а саме: з 18 травня по 25 серпня 2009 року, тобто до припинення дії кредитного договору.

За такого вимоги Банку про стягнення заборгованості по процентам та штрафу за вказаний період є обґрунтованими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову, вважав вимоги Банку безпідставними, так як вони не ґрунтуються на відповідній правовій підставі, оскільки кредитний договір розірвано, а отже припинилися правовідносини засновані на ньому, в тому числі, і договір поруки як похідне зобовязання.

Між тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він дійшов до нього без встановлення фактичних даних ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та дослідження доказів на їх підтвердження.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України).

Зі змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобовязання за договором поруки у звязку з припиненням такого зобовязання поручителя.

За змістом речення першого та третього ч.4 ст.559 ЦК України кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обовязку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч.1 ст. 252, ч.1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Згідно з п. 5.1 договору поруки від 06 квітня 2007 року, укладеного між Банком та поручителем ОСОБА_5, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом трьох років з дня закінчення строку кредитного договору. Строк повернення кредиту 05 квітня 2017 року ( п.2.1.1 договору) .

Отже, договором поруки встановлено строк його дії та припинення після закінчення трьох років, починаючи від дня закінчення строку кредитного договору.

Відповідно до п.1.1,3.2.1 кредитного договору позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти у строк до 05 квітня 2017 року.

Проте, звернувшись у лютому 2009 року до боржника та поручителя з вимогою про повернення кредиту достроково, Банк, таким чином, змінив строк виконання основного зобовязання, встановивши нову дату виконання основного зобовязання - 12 лютого 2009 року.

З урахуванням зазначених правових норм та матеріалів справи, днем настання строку виконання основного зобовязання, з якого починається відлік трирічного строку для предявлення кредитором вимоги до поручителя - 12 лютого 2009 року, а припинення поруки відповідно до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України 12 лютого 2012 року.

Однак, після зміни строку виконання основного зобовязання, Банк до суду з позовом до поручителя звернувся лише 25 лютого 2015 року, тобто зі через 6 років від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України дія поруки припинилась, а тому відсутній обовязок поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-3цс13 від 13 лютого 2013 року.

За такого у задоволенні позову Банку до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором належить відмовити в звязку з припинення дії договору поруки.

Що ж стосується вимог про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_6, то в їх задоволенні слід також відмовити виходячи з такого.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається із змісту позовної заяви позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь проценти та штраф.

Поручитель ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Установлено, що боржник та поручитель відповідають в солідарному порядку за зобов'язаннями, які виникли.

Враховуючи те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення те, що заборгованість за кредитним договором могла б бути стягнута в солідарному порядку з боржника та поручителя в межах позовної давності загальної та спеціальної та приймаючи до уваги, що Банк звернувся до суду з даним позовом 25 лютого 2015 року, заяву про застосування позовної давності, надано у суді першої інстанції поручителем, який є солідарним боржником за кредитним договором, колегія суддів вважає можливим застосувати позовну давність і до вимог заявлених Банком до боржника ОСОБА_6

Відтак у задоволенні позову Банку до ОСОБА_6 належить відмовити в звязку зі спливом позовної давності.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в силі п.1,3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 визнав суму боргу, яка виникла внаслідок невиконання умов кредитного договору та договору поруки, шляхом перерахування через державну виконавчу службу коштів на погашення заборгованості не заслуговують на увагу, так як ці кошти було перераховано в порядку примусового виконання заочного рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2009 року.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства « МегаБанк » задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: