Справа № 466/113/14 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/250/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року, на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року та за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2009 р. ВАТ «Державний ощадний банк України» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3 в якому просив стягнути солідарно із відповідачів заборгованість у розмірі 351407,62 грн. шляхом звернення стягнення на іпотеку, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1.(т.1 а.с.1-3)

В жовтні 2011 р. позивачем позовні вимоги були змінені(т.1 а.с.72-73). Відповідно до змінених позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_8 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Городоцьке відділення №6324 АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №1822 від 03.09.2008р. у сумі 371441 грн.10 коп. та судові витрати. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 за договором відновлювальної кредитної лінії №1822 від 03.09.2008р. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03.09.2008р. №1673, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3, - будинок АДРЕСА_1, - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

В подальшому позовні вимоги позивачем уточнювались лише щодо суми заборгованості та остаточно позивач просив стягнути з ОСОБА_8 суму боргу в розмірі 694 143,44 грн.(т.2 а.с.233)

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач покликався на те, що 03.09.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 1822, згідно умов якого Позивачем було надано відповідачу ОСОБА_8 кредит в розмірі 300 000 грн. строком на 120 місяців із сплатою 20,5 % відсотків річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 03.09.2018 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 1673 від 03.09.2008 року, згідно якого відповідач передав в заставу позивачу будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивачем свої зобов'язання щодо надання кредиту були виконані належним чином, та відповідачу було надано кредит в сумі 300 000 грн. і вказані кошти були перераховані на рахунок відповідача. Проте, відповідач ОСОБА_8, незважаючи на взяті на себе зобов'язання щодо сплати відсотків та повернення суми кредиту не виконує належним чином. Станом на 26.02.2013 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 694143,44 грн., з яких 212500 грн. - заборгованість за кредитом, 87500 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 245999,99 грн. - несплачені відсотки, 148143,45 грн. - пеня.

Крім того, в травні 2011р. ВАТ «Державний ощадний банк України» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3, в якому просив змінити умови кредитного договору № 1822 від 03.09.2008 р. щодо строку його виконання, а саме, визначити строк виконання кредитного договору № 1822 від 03.09.2008 р. моментом набрання чинності рішення суду про зміну умов договору. В обґрунтування поданого позову зазначив, що на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюється відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_8 з 2008 року порушує умови кредитного договору, не сплачує кредит та проценти за його користування, чим завдає шкоду Банку, оскільки позбавляє Банк на отримання доходу, на який Банк розраховував при укладенні кредитного договору. Крім цього, відповідно до чинного законодавства, Банк, незалежно від сплати позичальником процентів за користування кредитом, зобов'язаний нараховувати щомісячно проценти, збільшувати валові доходи та сплачувати податок на прибуток з не отриманих процентів. Згідно п.3.2.2 кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами кредитного договору), а також в інших випадках, передбачених кредитним договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за кредитним договором, та стягнути заборгованість за кредитним договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майном. В зв'язку з наведеним позивач просить змінити умови кредитного договору № 1822 від 03.09.2008 р. щодо строків його виконання та дострокового стягнення кредитної заборгованості.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 14 травня 2012р. вищезгадані позови ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зміну умов кредитного договору були об'єднані в одне провадження.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 звернулись в суд із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року.(т.2 а.с.12-31)

В обґрунтування поданого позову зазначили, що надаючи кредит ОСОБА_8 одним платежем на суму 300000 грн., без будь-яких траншів банк порушив умови договору відновлювальної кредитної лінії №1822 від 03.09.2008р.. Відповідач ОСОБА_8 не сплатив банку жодних платежів, хоча відповідно до п.1.5.1.3 договору №1822 повинен був сплатити нараховані проценти не пізніше 03 жовтня 2008р.. У випадку не оплати, вони мали право ставити вимогу про припинення договору іпотеки. Подальше існування договору іпотеки від 03 вересня 2008р. на умовах, що діють на даний час, тобто коли вся відповідальність покладена на іпотекодавців - майнових поручителів є порушення принципу справедливості. Такі умови договору іпотеки є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав на шкоду іпотекодавців - майнових поручителів. Несправедливими є умови договору іпотеки в частині відсутності в ньому умови про відмову від договору іпотекодавців-майнових поручителів у випадку порушення умов договору відновлювальної кредитної лінії №1822 ОСОБА_8, порушення вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» та ч.2 пункту 6.1. іпотечного договору від 03 вересня 2008р. банком, що є зловживання правом, коли вся відповідальність за ці порушення банк, як суб'єкт підприємницької діяльності покладає виключно на іпотекодавців-майнових поручителів. Банк надавши кредит ОСОБА_8 03 вересня 2008р. в сумі 300000 грн. одним платежем, несе відповідальність за порушення зобов'язання про видачу кредиту траншами до 03 вересня 2010р.. Вважають, що банк ввів їх в оману, оскільки надав кредит одним траншем, а відтак на підставі ст.215, ч.1 ст.230 ЦК України такий правочин повинен бути визнаний недійсним. Крім того, вважають, що надання банком кредиту одним траншем призвело до збільшення обсягу їх відповідальності, у зв'язку із чим, на підставі ч.1 ст.559 ЦК України вважають, що їх майнова порука припинилась.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 694143 грн. 44 коп. шляхом звернення стягнення на майно, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1822 від 03 вересня 2008 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 3514 грн. 08 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» витрати, пов'язані з явкою представника позивача до суду в розмірі 199 грн. 36 коп..

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року вирішено змінити умови кредитного договору №1822 від 03.09.2008 року щодо строку його виконання, а саме - визначено строк виконання кредитного договору №1822 від 03.09.2008 року моментом набрання чинності рішення суду про зміну умов договору.

Вищезгадане рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року оскаржили ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3

В апеляційних скаргах апелянти покликаються на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, невідповідність висновків суду обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що в позовній заяві предметом іпотеки виступає житловий будинок по АДРЕСА_1, хоча в іпотечному договорі зазначено одноквартирний будинок, що складається з двох жилих кімнат та кухні загальною площею 46,3 кв.м., а в дійсності будинок складається з двох частин, одна з яких подарована ОСОБА_6 18.09.1986р. і яка є більшою за ту частину, яка перебуває в іпотеці. Вважають, що при укладенні іпотечного договору ПАТ «Ощадбанк» ввів їх в оману, що мав умисел на одноразову виплату позичальнику грошей в сумі 300 000 грн., а в договорі зазначено, що гроші ОСОБА_8 будуть видаватися траншами з 03.09.2008-03.09.2010 року, а тому банк порушив умови договору. Вважають, що при наданні першого траншу кредиту відповідачу ОСОБА_8 і отримавши від банку повідомлення про те що останній не виконує умов договору, могли б проконтролювати платоспроможність ще в жовтні 2008 року і відмовитись від договору у випадку невиконання ОСОБА_8 умов про перше погашення кредиту та процентів за користування ним. Із врахуванням наведеного просять скасувати вищезгадані рішення та постановити нове, яким відмовити в позові ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року відмовлено в задоволенні позову в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03.09.2008 року №1673, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 - будинок АДРЕСА_1 - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «про іпотеку».

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року оскаржило ПАТ «Державний ощадний банк України»

В апеляційній скарзі зазначає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на помилковість суду про необізнаність іпотекодавців щодо суті основного зобов'язання та щодо порушення прав іпотекодавців видачею кредиту позичальникові на умовах відновлювальної кредитної лінії, оскільки саме такої домовленості дійшли сторони договору. Зазначають, що суд не вірно визначив предмет іпотеки, а саме 13/25 частин будинку загальною площею 46,3 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, оскільки відповідно до іпотечного договору, предметом іпотеки є одноквартирний будинок, що складається з двох житлових кімнат та кухні загальною площею 46,3 кв.м. по вищезазначеній адресі. Вважає, що судом першої інстанції не усунено обставин, які перешкоджають апеляційному перегляду судових рішень у даній справі, а саме відсутня вимога банку про стягнення з відповідача ОСОБА_8 заборгованості за кредитним договором в сумі 694143 грн. 44 коп. Просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов ПАТ «Державний ощадний банк України», стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 757 грн. 04 коп. та застосувати позовну давність до вимог зустрічного позову.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015р. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1822 від 03.09.2008 р. у розмірі 371441 грн. 10 коп. (триста сімдесят одна тисяча чотириста сорок одна) грн. грн. 10 копійок на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцької районної філії № 6324.

Стягнуто з ОСОБА_8 сплачене держмито та витрати за інформаційно-технічне забезпечення в сумі 3 634 (три тисячі шістсот тридцять чотири) грн. та 199,36 (сто дев'яносто дев'ять) грн. 36 коп. витрат, пов'язаних з явкою представника позивача до суду на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцької районної філії № 6324.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Городоцьке відділення № 6324 АТ «Ощадбанк» та іпотекодавцями-майновими поручителями ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, які зареєстровані по АДРЕСА_1, 79037.

Визнано припиненим іпотечний договір від 03 вересня 2008 року, укладений між іпотекодержателем Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі керуючого Городоцького відділення № 6324 Денеги Б.Д. та іпотекодавцями-майновими поручителями ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, предметом іпотеки якого є нерухоме майно - одноквартирний будинок АДРЕСА_1, вартістю 449733 грн. з дня укладення цього договору.

Судові витрати в сумі 208 грн. 22 коп. стягнуто з відповідача - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцького районного відділення № 6324.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2015 року оскаржило ПАТ «Державний ощадний банк України».

В апеляційній скарзі зазначає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд вирішив правильно матеріально правову вимогу про стягнення заборгованості з позичальника на користь банку, але допустив помилку щодо розміру суми, яка підлягає до стягнення, оскільки була подана заява про збільшення позовних вимог, сума до стягнення складала станом на 26 лютого 2013р. - 694 143 грн. 44 коп., а не 371441 грн. 10. коп., як зазначено у додатковому рішенні. Просить змінити додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року у справі №2-2800/11 в частині задоволення первісного позову АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №1822 від 03.09.2008 року, а саме суму заборгованості до стягнення з 371 441 грн.10 коп. на 694 143 грн. 44 коп., а також скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року у справі №2-2800/11 в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору №1673 від 03.09.2008р. та в частині визнання припиненим іпотечного договору №1673 від 03.09.2008р. і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 відмовити. Судові витрати покласти на ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача (апелянта) Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення щодо доводів апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_3, апелянта (відповідача) ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги відповідачів(позивачів за зустрічним позовом) та заперечення щодо доводів апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України», перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги як позивача так і відповідачів ОСОБА_4 слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення суду не відповідають зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 03 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Городоцьке відділення № 6324 та ОСОБА_8 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 1822, згідно умов якого Позивачем було надано Відповідачу кредит в розмірі 300 000 грн., строком на 120 місяців. Також з умов кредитного договору вбачається, що відповідач взяв на себе зобов'язання повернути позивачу отримані кредитні кошти із сплатою 20,5 % відсотків річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 03.09.2018 року.(т.1 а.с.14-15)

Прийняті на себе зобов'язання ВАТ «Державний ощадний банк України» виконав перерахувавши кошти в сумі 300 000 грн. на поточний рахунок відповідача ОСОБА_8.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Однак, зобов'язання за кредитним договором не виконано, відповідач ОСОБА_8 допустив заборгованість по сплаті чергових платежів, чим порушив умови кредитного договору.

Відповідно до пункту 2.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначені банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь - яких зобов'язань за цим договором, або за договором застави(іпотеки).

Станом на 26.02.2013 року заборгованість відповідача ОСОБА_8 перед позивачем становила 694143,44 грн., з яких 212500 грн. - заборгованість за кредитом, 87500 - прострочена заборгованість по кредиту, 245999,99 грн. - несплачені відсотки, 148143,45 грн. - пеня.(т.2 а.с.234)

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем -ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 1673 від 03.09.2008 року, згідно якого відповідач передав в заставу позивачу будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.(т.1 а.с.16-18)

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюється відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_8 з 2008 року порушує умови кредитного договору, не сплачує кредит та проценти за його користування, чим завдає шкоду Банку, оскільки позбавляє Банк на отримання доходу, на який останній розраховував при укладенні кредитного договору.

Згідно п.3.2.2 кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами кредитного договору), а також в інших випадках, передбачених кредитним договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за кредитним договором, та стягнути заборгованість за кредитним договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майном.

Зважаючи на викладене та оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідачем ОСОБА_8, не виконано належним чином основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягають до задоволення.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 звернулись в суд із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року.(т.2 а.с.12-31)

На думку колегії суддів, вказаний позов не підлягає до задоволення із врахуванням наступного.

Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Відповідно до п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину; відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як зазначено в ч.1 ст.5 цього Закону, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

- нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

- нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

- нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до п.1.2. договору іпотеки №1673 від 03.09.2008р. предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: - одноквартирний будинок АДРЕСА_1. Одноквартирний будинок складається з двох житлових кімнат, житловою площею 32,9 кв.м та кухні, загальна площа 46,3 кв.м.

Право власності іпотекодавців ОСОБА_3 на предмет іпотеки посвідчується: - свідоцтвом про право власності на будинок серії НОМЕР_1, виданим Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21.02.2008р. на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21.02.2008р. №300-Ж-Ш, зареєстрованим в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.03.2008р.; - витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за №18208050 від 24.03.2008р., реєстраційний №22600757.

Отже, право власності іпотекодавців ОСОБА_3 на предмет іпотеки станом на 03.09.2008р. було підтверджено належним чином, а тому обмежень на передачу його в іпотеку АТ «Ощадбанк», в тому числі прав третіх осіб на це майно, не існувало.

Аналогічна умова міститься і в п.п.5.1.1, 5.1.2 Іпотечного договору : предмет іпотеки є власністю іпотекодавців-майнових поручителів і вони вправі ним розпоряджатися і на нього може бути звернуто стягнення без жодних обмежень та обтяжень. Предмет іпотеки не є предметом іпотеки по договорах іпотекодавців - майнових поручителів за іншими договорами, не обтяжений іншими зобов'язаннями, в тому числі не переданий в оренду, позичку, іпотеку, нікому не відчужений, у спорі та/або під арештом та забороною не перебуває.

Також, дотримана вимога закону щодо форми договору, а саме, такий укладений в письмовій формі і нотаріально посвідчений.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Наведені обставини свідчать, що сторони за вільним волевиявленням, в належній формі уклали іпотечний договір, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Відтак, апеляційним судом встановлено, що іпотечний договір від 03 вересня 2008 року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог.

На думку колегії суддів, безпідставними є доводи апелянтів ОСОБА_3 щодо несправедливості умов іпотечного договору у зв'язку із відсутністю в ньому права іпотекодавців на односторонню відмову від договору у випадку порушення боржником умов основного зобов'язання з наступних підстав.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом - ст.525 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом - ч.2 ст.590 ЦК України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Відтак, оскільки іпотечний договір укладається саме з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, і право вимоги до іпотекодавців виникає саме у зв'язку з простроченням боржника, тому відмова від зобов'язання за іпотечним договором суперечитиме природі договорів щодо забезпечення виконання зобов'язання.

Також, не заслуговують на увагу доводи апелянтів ОСОБА_3 щодо збільшення обсягу їх відповідальності видачею кредиту 300000 грн. одноразово з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до п.п.1.1.-1.3. Кредитного договору, банк зобов'язався надати кредит в сумі 300000грн., а позичальник - прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування в розмірі 20,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі, що визначені договором. Кредит надавався окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період до 03.09.2010р. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка починаючи з 03.09.2010р. підлягає погашенню щомісячно рівними частинами по останній робочий день місяця. Остаточним терміном повернення кредиту є 03.09.2018р. Сторони погодили суму ліміту кредиту і визначили його в розмірі 300000 грн..

Розділом «Терміни та їх тлумачення» Кредитного договору визначено терміни «відновлювана кредитна лінія» та «ліміт кредиту»:

-відновлювана кредитна лінія - надання кредиту в майбутньому окремими частинами (траншами) в межах ліміту кредитування (ліміту кредиту) протягом 24 місяців з моменту укладення цього договору, при цьому заборгованість за наданим кредитом на будь-яку дату протягом вказаного строку не буде перевищувати ліміт кредиту. При частковому погашенні кредиту в зазначений період ліміт кредиту відновлюється, і позичальник має право на отримання кредиту в межах ліміту кредиту;

-ліміт кредиту - встановлена цим договором гранична сума, в межах якої позичальник може отримувати кредит до встановленого цим договором строку.

Отже, відновлювана кредитна лінія не є графіком, за яким видача кредиту відбувається послідовно частинами; кредитування на умовах відновлюваної кредитної лінії передбачає можливість користування кредитом в межах ліміту 300000 грн. у період до 03.09.2010р. на розсуд позичальника: одноразово усією сумою або частинами з можливістю погашати повністю або частково та доотримувати кредит наступними траншами, не перевищуючи ліміту кредиту. У цей період на позичальника покладався обов'язок сплатити проценти за користування кредитом, а з 03.09.2010р. дія кредитної лінії закінчилась, і заборгованість, визначена на вказану дату, підлягала поверненню в порядку, передбаченому п.1.2. Кредитного договору.

Із врахуванням наведеного, отримання кредиту в межах ліміту одноразово в розмірі максимальної суми траншу 300000грн. відповідає умовам Кредитного договору, і відповідає дійсним намірам сторін на момент укладення договору.

Отриманням відповідачем ОСОБА_8 кредиту одним траншем, свідчить про припинення зобов'язання передбачено главою 50 ЦК України, зокрема, зобов'язання припиняється виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а відтак, одностороння відмова іпотекодавців від зобов'язання не передбачена.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Оскільки, відповідачі ОСОБА_3 у зустрічному позві ставили вимогу про визнання недійсним іпотечного договору №1673 від 03.09.2008р., а відтак Шевченківський районний суд м. Львова при ухваленні додаткового рішення від 25.06.2015р. вийшов за межі позовних вимог, прийнявши рішення по вимозі, яка не була заявлена стороною у спорі, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Порука та застава є різними видами забезпечення виконання зобов'язання, а тому щодо кожного з них застосовуються спеціальні норми закону, і навпаки - норми закону щодо поруки не застосовуються до відносин застави.

Як вбачається із п.23 постанови Пленуму №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», а саме: при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

В порушення зазначених вимог, суд першої інстанції, застосував до правовідносин з приводу іпотеки законодавство, що регулює поруку.

Крім того, посилаючись у позовній заяві на ст. ст. 228, 230 ЦК України, як на підстави для визнання недійсним(нікчемним) оспорюваного договору іпотеки, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не зазначили та не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження вищезазначених обставин.

Крім того, відповідно до п.1 ч.1, ч.3 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою.

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, суд першої інстанції не виконав вимог ухвали апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2013р. та від 22 січня 2015р., в яких відповідно до ч.7 ст.297 ЦПК України доручалося ухвалити додаткове рішення по позовній вимозі Банку про стягнення з відповідача ОСОБА_8 заборгованості за Кредитним договором в сумі 694143грн. 44коп., що залишилася невирішеною.

Крім того, Шевченківський районний суд м.Львова в порушення вимог ст.220 ЦПК України повторно прийняв рішення за позовною вимогою Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8, відмовивши в її задоволенні, при цьому залишивши не вирішеною позовну вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_8 заборгованості за Кредитним договором в сумі 694143грн. 44коп., вирішення якої доручалося апеляційним судом Львівської області.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За вище наведених обставин, оскаржувані рішення, підлягають скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зміну умов кредитного договору, та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року .

Керуючись ст. 303, 307, ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року, на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року та апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зміну умов кредитного договору задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором у розмірі 694143 грн. 44 коп. шляхом звернення стягнення на майно, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 324500 грн. для задоволення грошових вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_8 на загальну суму 694143 грн. 44 коп..

Змінити умови кредитного договору №1822 від 03.09.2008р. щодо строку його виконання, а саме визначити строк виконання кредитного договору №1822 від 03.09.2008р. моментом набрання чинності рішення суду про зміну умов договору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в рівних частинах державне мито в розмірі 3514,08 коп., а саме: по 702, 81 грн. з кожного та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а саме: по 24 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в рівних частинах судовий збір за подання апеляційних скарг в розмірі 3370,56 грн., а саме: по 674,11 грн. з кожного.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Б.М. Гриновець