У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку АДРЕСА_1.

Посилалось на те, що 02 квітня 2010 року набрало законної сили рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2010 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1. Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, просило задовольнити позов.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2014 року змінено. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення відмовлено з інших підстав - внаслідок законодавчої заборони на відчуження предмета іпотеки.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не дотримано досудового порядку врегулювання спору, передбаченого ч. 1 ст. 35, ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР щодо письмового попередження відповідача про виселення із займаного житлового приміщення. Відомості про вручення відповідачу повідомлень про виселення - відсутні.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову з інших підстав, апеляційний суд, посилаючись на норми Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), виходив із того, що відчуження предмета іпотеки на стадії виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки наразі не може бути здійснене, а виселення є елементом процедур, що забезпечують можливість відчуження майна, безпосередньо пов'язане з відчуженням і передує моменту відчуження, тому виселення відповідача із житлового будинку, на який звернуто стягнення, не може бути проведене відповідно до вказаного Закону.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що заочним рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2010 року у справі № 2-394/2010 позов Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3 010,45 доларів США заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2005 року № MKSWGA0000004 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, який на праві власності належить ОСОБА_3

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>» (далі - Закон) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Із аналізу положень ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд, правильно встановивши, що позивач має законні підстави для виселення у судовому порядку відповідача зі спірного житлового будинку за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у той же час на порушення приписів ст. 303 ЦПК України відмовив у задоволенні позову у зв'язку із законодавчою забороною, встановленою Законом № 1304-VII.

Відповідно до Закону № 1304-VII протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу <nau://ukr/2654-12|st4>» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st5>», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки предметом позову є виселення мешканців із житлового приміщення, на яке уже звернуто стягнення на підставі рішення суду, а вказаний Закон встановлює саме порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, тому висновок суду апеляційної інстанції про можливість застосування положень Закону № 1304-VII до спірних правовідносин є неправильним, оскільки такими спірні правовідносини не врегульовані.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко