У х в а л а

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 21 липня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNH4KP73831056, за умовами якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 2 242,50 грн на строк 24 місяці до 21 липня 2008 року включно, зі сплатою 2, 09 % відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 19 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 30 696,86 грн, яка складається з наступного: 2 242,50 грн. - заборгованість за кредитом, 9 822,67 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 16 693,74 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 437,95 грн - штраф (процента складова), яку банк і просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 21 січня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № DNН4КР73831056 від 21 липня 2006 року заборгованість за кредитом в розмірі 2 242 грн 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № DNН4КР73831056 від 21 липня 2006 року заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 9 822 грн 67 коп.

Cтягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № DNН4КР73831056 від 21 липня 2006 року заборгованість з пені в розмірі 2 242 грн 50 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 лютого 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідача на користь банку у зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося за захистом порушеного права після спливу строку позовної давності. При цьому суд апеляційної інстанції, пославшись на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», виходив також із того, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що 21 липня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNH4KP73831056, за умовами якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 2242,50 грн на строк 24 місяці до 21 липня 2008 року включно, зі сплатою 2, 09 % відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 19 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 30 696,86 грн, яка складається з наступного: 2 242,50 грн. - заборгованість за кредитом, 9 822,67 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 16 693,74 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1437,95 грн. - штраф (процента складова).

Судами встановлено, що відповідно до п. 6.5 кредитного договору укладеного 21 липня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, позовна давність була збільшена до 5 років.

Також судами встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом у жовтні 2013 року.

Із заявою про застосування позовної давності відповідач до винесення рішення судом першої інстанції до суду першої інстанції не звертався.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 259 ЦК України закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Разом із тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому безпідставним є висновок суду апеляційної інстанції, про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Так, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року № 6-239цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності без наявності заяви сторони у спорі, зробленої до винесення судом рішення.

В свою чергу, суд першої інстанції, постановляючи заочне рішення, суттєвим обставинам справи належної оцінки не надав, не перевірив належним чином чи було позивачем пропущено строк позовної давності, дійшовши передчасного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами були повністю не встановлені, судами було порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 21 січня 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова