Справа № 462/7063/14 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/2166/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

секретаря: Гацій І.І.,

за участю: апелянта(позивача) - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2015р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 30 травня 2011р. в розмірі 124433 грн. 25 коп. - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу суду на те, що 30.05.2011р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики у письмовій формі в присутності свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8. У зв'язку з не писемністю ОСОБА_4, на прохання останньої такий договір був підписаний ОСОБА_6. При підписанні були присутні свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8. Крім того, та обставина, що ОСОБА_4 є особою не писемною встановлено Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.11.2013р. у справі про розірвання договору довічного утримання, який теж був підписаний ОСОБА_6, а відтак вказана обставина не підлягає доказуванню. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача та її представника на її заперечення, допитавши свідка ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 хоча і є неписьменною, проте вміє підписуватись власноручно, жодних доручень на підписання замість неї договору позики ОСОБА_6 вона не давала, жодних коштів від позивача ОСОБА_2 вона не отримувала, а відтак договір позики від 30.05.2011р. є неналежним доказом та не доводить правовідносин позики, оскільки не підписаний відповідачем, а підпис ОСОБА_6 від імені позичальника не є належним чином засвідчений.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами 1,2,3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру(а.с.9)

Згідно ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.11.2013р., яке змінене рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014р., розірвано договір довічного утримання, укладений 16.05.2011р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Ложовською Й.Є. та зареєстрований у реєстрі за №562 та повернуто сторони у попередній стан.(а.с.31-34)

Як вбачається із вище згаданого рішення та копії договору, 16.05.2011р. між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Ложовською Й.Є. та зареєстровано за №562. За умовами вказаного договору ОСОБА_4 зобов'язалась передати у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_4, провести її похоронити. Вартість матеріального забезпечення становила 500 грн. на місяць.(а.с.36-38)

В подальшому, 30 травня 2011р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики(а.с.42)

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 позичила ОСОБА_4 64000 грн., що згідно курсу НБУ становить 8000 доларів США. ОСОБА_4 зобов'язується повернути позичену суму в термін до 30.05.2013р..(а.с.42)

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам, правочин, крім цього, має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб і собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо підписаний його стороною (сторонами).

Допитана в суді першої та апеляційної інстанції свідок ОСОБА_6 та свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що в травні 2011 року відповідачка попросила позивачку позичити їй гроші в сумі 8000 доларів США. Остання, у своїй квартирі в їхній присутності передала відповідачці ОСОБА_4 в якості позики 8000 доларів США, після чого позивачка зачитала вголос текст договору позики від 30.05.2011р. Оскільки ОСОБА_4 є неписьменною, вона усно доручила ОСОБА_6 підписати замість неї текст договору позики. Текст договору позики від 30.05.2011р. був підписаний ОСОБА_6 в присутності позичальника ОСОБА_4, позикодавця ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10

Разом з тим, згідно роз'яснень даних в п.12 ППВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними та допустимими.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають паво обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмету доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, є договори та інші правочини.

Із врахуванням вище наведеного, покликання апелянта на покази свідків, які підтвердили факт отримання відповідачем грошових коштів, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки такі не є допустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України.

Інших доказів, як наприклад, розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, позивачем не надано.

Крім того, згідно ч.4 ст.207 ЦПК України, якщо фізична особа у зв'язку із хворобою або фізичною вадою не може підписуватись власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач дійсно є не писемною, що сама підтвердила в судовому засіданні, однак жодною хворобою не хворіє і немає фізичних вад, які б перешкоджали їй підписуватись власноручно. Жодних доручень на підписання тексту правочину замість неї іншим особам вона не давала, оскільки сама може підписуватись, підтвердженням чого є документи наявні в матеріалах справи з її підписом.

Вказуючи у позовній заяві про порушення своїх прав, позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Враховуючи недоведеність належними та допустимими доказами порушення прав позивача, суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 207,1046,1047 ЦК України, вірно відмовив і у задоволенні позовної вимоги про стягнення боргу за договором позики.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про безпідставність позову.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна

Копія вірна.

Судове рішення набрало законної сили: 03.07.2015р.

Суддя Апеляційного суду

Львівської області С.А. Шашкіна

Дата оформлення копії: 08.07.2015р

Помічник судді: О.З. Березюк