Справа № 266/1304/15-ц
Провадженя№ 2/266/653/15
28 травня 2015 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., при секретарі Маросіній Є.М. за участі позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації з приватного житлового будинку ,-
ОСОБА_1.( далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) про виселення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У зазначеному будинку разом із нею та членами її сім'ї, а саме чоловіком та сином, ще зареєстрований ОСОБА_2 - чоловік її сестри який фактично у ньому не мешкає, не приймає участі у спільному побуті, утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг чим завдає їй матеріальних збитків. Відповідач добровільно виселитися з будинку не бажає. Посилаючись на зазначені обставини, Позивач просила виселити відповідача з будинку з підстав передбачених ст.116 Житлового кодексу України та зобов'язати відповідний орган зняти його з реєстрації.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, в результаті чого, відповідно зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін; докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за адресою не проживає, не приймає участі у спільному побуті, не утримує будинок, не сплачує комунальні послуги, тому підлягає виселенню та зняття його проживання з реєстрації на підставі ст.157, ч.1 ст.116 ЖК України.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1, про що свідчить свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння №183 від 02.03.1087 р. яке зареєстроване в Ждановському БТІ ( а.с.21).
Як вбачається з довідки про склад сім'ї №115 виданої КСН «Селище Південне» 14.04.2015 р. у спірному будинку зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що також підтверджується домовою книгою (а.с. 6, 7-14).
Як вбачається з довідки-акту складеною КСН «Селище Південна» 14.04.2015 р. ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано однак не проживає, особистих речей у будинку не має фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 5).
В судовому засіданні позивач вказала, що відповідач ОСОБА_2 є чоловіком її сестри, фактично у будинку не мешкає, а лише тільки зареєстрований.
Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має, відповідно до ст. 157 ЖКУкраїни, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.
Стаття 116 Житлового кодексу України встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Проте у судовому засіданні позивач на пропозицію суду подати докази на підтвердження зазначених обставин суду не надала і навпаки зазначила, що зазначені обставини відсутні, вказала, що відповідач лише не проживає у будівли.
Суд вважає, що Позивач не навела переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення Відповідача зі спірного будинку, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, руйнування або псування жилого приміщення.
З вищенаведеного акту КСН від 14.04.2015р. вбачається, що відповідач фактично не мешкає у спірному будинку, а тільки зареєстрований у ньому, що само по собі не може бути підставою для виселення.
Посилання Позивача на те, що вона є власником будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення Відповідача, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України.
Таким чином, суд вважає, що позов про виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не надала жодного належного доказу на підтвердження того, що з боку Відповідача були вчинені дії направлені на руйнування або псуванні спірного домоволодіння, наявні факти, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо Відповідача виявилися безрезультатними.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи, що позивач звернулася із вимогами про виселення, що не підлягають задоволенню, то позов про зобов'язання відповідного органу зняти ОСОБА_2 з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню у зв'язку із відсутністю правових підстав.
Крім того суд, вважає необхідним зазначити, що вимоги ч.2 ст.405 ЦК України у данному випадку не підлягають застосуванню, оскільки позивачем не надано доказів про непроживання відповідача за зазначеною адресою понад 1 рік і позивач не пов'язує свої позовні вимоги із втратою відповідачем права на користування вищезазначеним житлом.
На підставі викладеного та керуючись ст. 57, 58, 58, 60, 212, 215, 224 ЦПК України , суд,-
В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з приватного житлового будинку та зобов'язання зняття з реєстрації - відмовити повністю.
Відповідачем заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивачем на рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після спливу строку подачі апеляційної скарги. В разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Шишилін О. Г.