Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2213/15 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 - на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: п'ята Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 - про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину майна; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: п'ята Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 - про встановлення факту належності квартири на праві особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину майна.

Позивач зазначала, що з початку 1997 року вона разом з ОСОБА_7 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1), проживали спільно як подружжя, за однією адресою, мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство, тобто, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного їх життя за рахунок спільного сімейного бюджету ОСОБА_7 та нею було набуте майно, що є їх спільною сумісною власністю: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ 21074», 2002 року випуску, держномер НОМЕР_1, але при цьому все майно було оформлено на ім'я ОСОБА_7

За життя ОСОБА_7 заповіту не склав, а спадкоємцями після його смерті є його батьки - відповідачі за позовом. У добровільному порядку виділити її долю у спільному майні вони відмовляються, тому просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 з початку 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ 21074», 2002 року випуску, держномер НОМЕР_1 , провести розділ цього майна, виділивши у її власність по 1/2 частці спірної квартири та автомобіля.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту належності квартири на праві особистої приватної власності.

В позові зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх син ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ 21074», 2002 р.в., держномер НОМЕР_1. Вони своєчасно звернулися до нотаріуса та прийняли спадщину після сина. Незважаючи на те, що квартира була придбана сином за час спільного проживання з ОСОБА_3, гроші на її придбання були подаровані сину ними. Посилаючись на ці обставини, просили встановити факт належності квартири ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 в частині вимог про солідарне стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4, ОСОБА_5 1/2 частини вартості спірного автомобіля залишено без розгляду (а. с. 145-146).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без перебування у шлюбі з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 - представник позивача ОСОБА_3 - подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення частини 1 статті 74 СК України, якою встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Також судом застосовано положення частини 2 статті 1223 ЦК України, якою передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7.

06 листопада 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батьки померлого) в порядку статті 1269 ЦК України подали приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Едемській-Фастовець О.О. заяви про прийняття спадщини за законом та було відкрито спадкову справу (а. с. 75-98 ).

До обсягу спадкового майна входили: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ 21074», 2002 р.в., держномер НОМЕР_1. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 04.10.2003 року на ім'я ОСОБА_7 зареєстровано право власності на автомобіль «ВАЗ 21074», 2002 р.в., держномер НОМЕР_1 (а. с. 12).

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав від 24.05.2011 року за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. 20 травня 2011 року за реєстр. № 3274 (а. с. 11).

Також судом встановлено і визнається сторонами, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_7, не перебуваючи у шлюбі між собою, близько 20 років проживали однією сім'єю - аж до смерті ОСОБА_7, тобто, цей факт є доведеним. Проте, виходячи з того, що відповідні положення Сімейного Кодексу України набрали чинності з 01.01.2004 року, даний факт підлягає встановленню судом лише з вказаного часу.

Суд правильно вказав, що за змістом частини 1 статті 74 СК України сам по собі факт проживання вказаних осіб однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ще не означає виникнення права спільної сумісної власності на набуте ОСОБА_7 майно за час спільного проживання з позивачем, а тому при вирішенні спору врахував роз'яснення пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якому вказано, що при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Позивач ОСОБА_3 посилалася на те, що спірне майно було набуте за рахунок їх спільного сімейного бюджету.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_3 та встановивши факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без перебування у шлюбі з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено той факт, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_7 в зазначений нею період - з початку 1997 року. Суд першої інстанції правильно врахував, що юридичний факт проживання однією сім'єю без перебування у шлюбі може бути встановлено лише з часу набрання чинності Сімейним Кодексом України, яким передбачено можливість таких правовідносин - тобто, з 01 січня 2004 року.

Відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_7 автомобіля «ВАЗ 21074», 2002 року випуску, держномер НОМЕР_1, суд правильно виходив з того, що цей автомобіль був придбаний у жовтні 2003 року - тобто, до 01 січня 2004 року, а тому відсутні правові підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя (а. с. 12).

Відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявність спільних коштів на придбання цієї квартири, не вказано джерело походження цих коштів. Навпаки, позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_4 доведено, що нею в один і той же день, у одного й того ж приватного нотаріуса Вартанової О.С. було продано належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за 168000 грн. та на ім'я сина - ОСОБА_7 куплено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 - вартістю 57200 грн. - за гроші, які були отримані ОСОБА_4 від продажу попередньої квартири (а. с. 110; 64).

Будь-якої іншої нерухомості ОСОБА_4 не придбавала, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо майна ОСОБА_4 станом на 25.11.2014 року відсутні (а. с. 74).

Надана суду інформація з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про суми отриманих доходів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не спростовує вказаних висновків суду та узгоджується з показаннями свідків (а. с. 103-105 ).

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 - є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача за первісним позовом та її представника, висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів (в основному - показань свідків), які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: