Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 330/453/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Бойчева Н.В.
Провадження № 22-ц/778/4061/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року по справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 15.09.2011 року в м. Запоріжжя по вул. Хлібозаводській біля опори № 1 з вини водія ОСОБА_3 була скоєна дорожньо-транспортна пригода. ОСОБА_3 керував автомобілем «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав на праві власності ОСОБА_4 На дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідачі не мали чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Вина ОСОБА_3 у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою судді Якимівського районного суду Запорізької області від 10.10.2011 року.

В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належав на праві власності ОСОБА_5 Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб відповідно до звіту експерта № 216 від 10.11.2011 року становить 6 135,03 грн.

Зазначена шкода особисто винуватцем дорожньо-транспортної пригоди потерпілій особі відшкодована не була. Тому власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою. Договірних зобов'язань між позивачем, потерпілою особою та відповідачами не виникало.

Позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 5 112,53 грн. Крім того, за послуги аварійного комісара позивачем перераховано 620 грн. Отже, всього затрати позивача склали 5 732,53 грн.

Таким чином, позивач здійснив відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду і не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивач звернувся до ОСОБА_3 з листами № 28820/3-2-05 від 27.12.2011 року та № 9067/3-2-05 від 18.04.2012 року про компенсацію витрат в добровільному порядку, але останній не надіслав відповідь на листи та добровільно не відшкодував витрати МТСБУ.

Таким чином, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Крім того, МТСБУ уклало контракт про надання правової допомоги № 67 з ТОВ «ТАЛІОН» в особі генерального директора ОСОБА_6, за умовами якого ТОВ «ТАЛІОН» взяло на себе зобов'язання виконання правової допомоги по всім питанням повернення суми витрат відшкодування в порядку регpecу, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування. Генеральний директор ТОВ «ТАЛІОН» ОСОБА_6 має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 262 від 14.02.1996 року, з нею МТСБУ також уклало договір про надання юридичних послуг від 09.06.2009 року. Таким чином, позивач уклав договір про надання правових послуг з адвокатом. Послуги адвоката на підставі контракту від 27.09.2012 року № 67 про надання правових послуг та додаткової угоди від 23.01.2015 року № 18 по зазначеній справі складають 1 500 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь суму шкоди в розмірі 5 732,53 грн., судовий збір - 243,60 грн. та витрати на правову допомогу - 1 500 грн.

Одночасно з позовом МТСБУ також подало до суду клопотання, в якому просило визнати поважною причину пропущення строку подачі позовної заяви до Якимівського районного суду Запорізької області та поновити строк подачі позову до вказаного суду (а.с. 5).

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року позов задоволено.

Поновлено строк подачі позовної заяви МТСБУ до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_4 на користь МТСБУ матеріальну шкоду в сумі 5 732,53 грн., судовий збір в розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1 500 грн., а всього - 7 476,13 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду відповідачем ОСОБА_4 не оскаржено.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі, тому має правові підстави для пред'явлення зворотної вимоги (регресу) до винної особи.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, так як він відповідає матеріалам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно ст. 38 п. 38.2.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

За нормами ст. 41 п. 41.1.а) Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.09.2011 року в 15.30 год. ОСОБА_3 на автошляху в м. Запоріжжя по вул. Хлібозаводській біля опори № 1 керував автомобілем «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, і не витримавши безпечної дистанції скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2. Внаслідок ДТП автомобілі пошкоджено, постраждалих не має.

Постановою судді Якимівського районного суду Запорізької області від 10.10.2011 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Постанова набула чинності 21.10.2011р. (а.с. 10).

Власником автомобіля «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_4, на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідачі не мали чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 19).

Транспортний засіб марки «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_5, в рамках дії Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був застрахований згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності № ВЕ/2946671, що виданий ПАТ «ХДІ страхування», строк дії якого з 21.10.2010 року по 21.10.2011 року (а.с. 19).

08 листопада 2011 року ОСОБА_5 повідомив про страховий випадок позивача та звернувся з відповідною заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП (а.с. 9).

Відповідно до положень ст. 22 п. 22.1. Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 вищевказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У судовому засіданні доведено, що розмір завданих збитків внаслідок ДТП згідно звіту судового експерта № 216 про оцінку автомобіля ВАЗ-21043, реєстраційний номер НОМЕР_2, від 10.11.2011 року становить 6 135,03 грн. (а.с. 11-16).

У звязку з настанням події, передбаченої ч. 1 ст. 41 вищевказаного Закону, МТСБУ 08 лютого 2012 року здійснило виплату на рахунок ОСОБА_5 у розмірі 5 112,53 грн., що підтверджується наказом МТСБУ № 338 від 06.02.2012 року та відповідним платіжним дорученням № 496 від 08.02.2012 року (а.с. 18, 20).

Також, позивачем за послуги аварійного комісара сплачено 620 грн., що підтверджується актом виконаних робіт за дорученням МТСБУ № 15256 від 19.09.2011р., рахунком № 108 від 21.11.2011р. та платіжним дорученням № 113 від 17.01.2012р. (а.с. 62, 63, 64).

МТСБУ звернулося до ОСОБА_3 з листами № 28820/3-2-05 від 27.12.2011 року та № 9067/3-2-05 від 18.04.2012 року про компенсацію витрат в добровільному порядку, але останній не надіслав відповідь на листи та добровільно не відшкодував витрати МТСБУ (а.с. 21, 22).

Таким чином, суд прийшов до правильного висновку про наявність у позивача права на відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування.

Також, судом першої інстанції було правильно застосовано положення глави 19 ЦК України.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За положеннями ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при регресі перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування.

Отже, строк позовної давності в даному випадку слід рахувати з дати перерахування страхового відшкодування, що було здійснено 08.02.2012 року.

Позивач звернувся до Якимівського районного суду Запорізької області 18.03.2015р., що підтверджується штемпелем на поштовому конверті (а.с. 32).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2015р. МТСБУ зверталося до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування (а.с. 6).

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2015р. вищевказану позовну заяву було повернуто МТСБУ для подання до належного суду (а.с. 7), копію зазначеної ухвали отримано представником МТСБУ 15.03.2015р. (а.с. 8).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не пропустив строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про необхідність відмови у задоволенні позову у звязку з тим, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом, причини пропуску строку позовної давності позивач не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив їх поновити, а відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, як зазначалося вище, одночасно з позовом МТСБУ також подало до суду клопотання про поновлення строку, посилаючись на те, що 03.02.2015р. МТСБУ зверталося до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з аналогічним позовом. Проте, ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2015р. позовну заяву було повернуто МТСБУ для подання до належного суду, копію ухвали отримано представником позивача 15.03.2015р. і одразу ж МТСБУ звернулося до Якимівського районного суду Запорізької області. Вказане клопотання зазначено у переліку документів, що додаються до заяви.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваному рішенні не містяться мотиви, з яких суд відхилив доводи ОСОБА_3 про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду не відповідають дійсності, оскільки висновки суду з цього приводу викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про неотримання ОСОБА_5 суми страхового відшкодування є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Здійснення 08.02.2012р. МТСБУ виплати ОСОБА_5 у розмірі 5 112,53 грн. підтверджується наказом МТСБУ № 338 від 06.02.2012р. та платіжним дорученням № 496 від 08.02.2012 року (а.с. 18, 20).

Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів сплати 620 грн. також спростовані під час апеляційного розгляду справи. Як зазначалося вище, позивачем за послуги аварійного комісара сплачено 620 грн., що підтверджується актом виконаних робіт за дорученням МТСБУ № 15256 від 19.09.2011р., рахунком № 108 від 21.11.2011р. та платіжним дорученням № 113 від 17.01.2012р. (а.с. 62, 63, 64).

Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення витрат на правову допомогу не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання юридичних послуг від 09.06.2009р., контракту про надання правової допомоги від 27.09.2012 року № 67 та прибуткового касового ордеру № 000/15/23 від 12.01.2015р. позивачем адвокату ОСОБА_6 сплачено 1 500 грн., обґрунтований розрахунок витрат на правову допомогу надано позивачем (а.с. 24-27, 28-29, 30, 65, 66).

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов правильного висновку, що витрати на правову допомогу в сумі 1 500 грн. підлягають стягненню на користь позивача.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

В частині задоволення позовних вимог МТСБУ до ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: