Справа № 265/3149/14-ц
Провадження № 2/265/34/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

при секретарях Хайтуловій Я.В., Федоровій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

13 травня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (надалі за текстом ПАТ «ВБР») про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 жовтня 2012 року між ним та відповідачем було укладений кредитний договір № MKLNF3.60518.002. Згідно умов договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 3 000 000.0 гривень, за використання кредитних коштів встановлена процентна ставка в розмірі 22% річних. Надання коштів за вказаним договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту та відповідає ознакам продукції, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів». Укладаючи кредитний договір, банком повністю проігноровані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». У кредитному договорі не вказано наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; необхідність здійснення оцінки майна і, якщо така оцінка потрібна, ким вона здійснюється податковий режим сплати відсотків, про державні субсидії на які споживач має права, або відомості про те, від кого споживач може отримати детальнішу інформацію, переваги і недоліки пропонованих схем кредитування і іншу інформацію по кредиту, встановлену Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того всупереч вимогам частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», окремі умови договору є несправедливими. Так, встановивши в договорі комісії, кредитор не надав споживачеві даних про те, які саме послуги за вказані комісії були надані позичальникові. Вказані комісії не можна вважати і витратами позичальника при оформлені в договорі, оскільки такі витрати не передбачені в договорі і суперечать законодавству, яке забороняє стягувати додаткову плату. Встановлення плати за дії, які банк здійснює в процесі кредитування, в даному випадку - надання кредитних ресурсів, є підприємницькою діяльністю, яка вводить в оману, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови кредитного договору по яких позичальник повинен сплатити банку окрім відсотків за користування кредитом, ще і додаткову плату - комісію, є несправедливими умовами договору і мають бути визнані недійсними. Порушення вимог чинного законодавства в договорі спрямовані на створення дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві. Просив суд визнати кредитний договір № MKLNF3.60518.002. від 03 жовтня 2012 року укладений між ним та відповідачем, недійсним.

В ході судового розгляду уточнив позов та просив суд визнати недійсним кредитний договір від 03 жовтня 2012 року з додатком № 1 та додатковими угодами № 1 від 21 грудня 2012 року та № 2 від 30 вересня 2013 року.

Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглядати справу без його участі за участю його представника ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_2, діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засідання заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, надав суду письмові пояснення в яких зазначив, що при укладенні кредитного договору між позивачем та відповідачем, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», банк зобов'язаний був в письмовій формі повідомити позичальника про умови кредитування, орієнтовану та сукупну вартість кредиту, шляхом надання йому складеного бюлетеня, довідки або повідомлення в яких має бути зазначено між іншим кредитні умови, форми його забезпечення, наявні форми кредитування. Банк перед укладанням договору навмисно ввів позивача в оману через свідомо не надану інформацію. Так, в кредитному договорі не вказані відомості про строковість платежів у розмірі погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; у графіку платежів докладно не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, реальну процентну ставку (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. При укладені кредитного договору позичальник виходив з того, що реальна ціна кредиту, яка вказана в п.1.1.3 договору є кінцевою. Вказав, що проведеною перевіркою правильності розрахунків встановлено що фактична сума сплати відсотків за користування кредитом не відповідає зазначеним відсоткам в договорі. Розмір абсолютного подорожчання кредиту не відповідає фактично встановленому в договорі. Цей факт засвідчує те, що сторони не досягли згоди стосовно реальної процентної ставки за кредитом та сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, що згідно вимог ч.1 ст. 638 ЦК України є істотною умовою кредитного договору. Недодержання вимог встановлених ч.3 ст. 203 ЦК України в момент вчинення правочину є підставою для визнання судом укладеного правочину недійсним.

Представник відповідача Горячих Я.О., що діє на підставі довіреності, надав суду заперечення до позову, в яких просив суд розглядати справу в його відстуності в силу складної соціальної обстановки на території Донецької області, по суті позовних вимог зазначив, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, за наступних підстав. Предметом спірного Договору є надання банком позивачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності грошові кошти (кредит) на умовах визначених договором.: кредит надається в сумі 3 000 000,00 гривень. Термін користування кредитом до 02 жовтня 2017 року. Процентна ставка за користування кредитом 22 % річних. Банк виконав взяті на себе договірні зобов'язання, натомість позивач ігнорує виконання взятих на себе зобов'язань, що стало причиною звернення ПАТ «ВВР» до суду з позовом про стягнення З позивача заборгованості. Наразі в провадженні Орджонікідзевського районного суду знаходиться справа про стягнення з позивача заборгованості за вказаним Кредитним договором, провадження по якій зупинено за заявою ОСОБА_1 З умов кредитного договору, а саме з п.1.1.3 та 2.5 вбачається, що позивач був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та супною вартістю кредиту, що також підтверджується додатком №1 до Договору (детальний опис загальної вартості), що є невід'ємною частиною договору. Відповідно до умов Кредитного договору вбачається що позивач був обізнаний з умовами кредитування до підписання Договору, оскільки на кожній сторінці договору, шляхом підписання цього договору позичальник підтвердив факт письмово ознайомлення з умовами кредитування банку. Позивач не надав доказів, які б вказували, що на момент укладення кредитного договору було порушено форму укладання договору, або сторони не дійшли згоди, щодо істотних умов договору, або сторона була не ознайомлена з усіма умовами договору. Всі пункти кредитного договору відповідають нормам чинного законодавства, а тому підстав для визнання кредитного договору недійсним, не вбачається.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши думку представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

03 жовтня 2012 року між сторонами був укладений кредитний договір № MKLNF3.60518.002, за яким позивач отримав у кредит 3 000 000,00 гривень, строком до 02 жовтня 2017 року із сплатою 22 % річних за його використання (а.с. 6-9).

За додатком №1, який підписаний сторонами та є невід'ємною частиною кредитного договору № MKLNF3.60518.002, сторонами визначено розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, визначено щомісячні розміри платежів (а.с. 61).

21 грудня 2012 року сторони уклади додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року, відповідно до якої були внесені зміни в п.п. 1.1.1., 2.2, 2.5, 4.2.14, основного договору, та доповнили його п. 4.2.15. Відповідно до вказаної додаткової угоди позивач отримав у кредит 8 000 000.00 гривень, строк повернення та сплата річних за користування кредитними коштами не змінені. Сторони погодили, що додаткова угода №1 є невід'ємною частиною кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року (а.с. 62-64).

30 вересня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, якою змінено п.2.2 щодо забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та п.2.5 кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, яким змінено графік погашення ліміту. Сторони погодили, що додаткова угода №2 є невід'ємною частиною кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року (а.с. 65-67).

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 1.2 Договору кредиту, кредит надається Позичальнику на наступні цілі: споживці цілі.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

З кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 3 жовтня 2012 року, додатку №1, додаткової угоди №1 від 03 жовтня 2012 року та додаткової угоди №2 від 30 вересня 2013 року, які є невід'ємною частиною кредитного договору, вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Так, відповідно до листа представника ПАТ «ВБР», який надійшов на адресу суду електронною поштою, графіки оплати кредиту до Додаткової угоди №1 та Додаткової угоди № 2 до основного кредитного договору від 03.10.2012 року складалися шляхом внесення змін до п. 2.5 кредитного договору та викладалися в кожній додатковій угоді, Крім внесення змін до графіку погашення заборгованості, додатковою угодою № 1.

Проте, пунктом 2.5 кредитного договору від 03.10.2012 року та п. 2.5 додаткових угод за №1 та № 2 визначено графік погашення позичальником ліміту, відповідно до якого позичальник повинен щомісячно сплачувати основну суму кредиту, у зазначеному в графіку розмірі. В той час додатком №1 до кредитного договору визначено, що суми щомісячних платежів за розрахунковий період складають тільки проценти за користування кредитом та визначено погашення всієї основної суми боргу в останній розрахунковий період. При цьому, проценти за користування кредитом нараховані щомісяця в розмірі 22 % річних на загальну суму кредиту, що свідчить про те, що кінцева сума тільки одних відсотків перевищить суму кредиту у рази. Внесення змін до графіку погашення заборгованості, взагалі визначено тільки додатковою угодою № 1, що свідчить про те, що позичальник не був обізнаний про детальний розпис загальної вартості кредиту.

З листа представника ПАТ «ВБР» також вбачається, що кредитний договір від 03.10.2012 року між позивачем та Банком укладався не за базовими схемами виплати кредиту, а із застосуванням індивідуальної системи кредитування, відповідно до умов кредитного договору від 03.10.2012 року. Про умови кредитування та інші вимоги чинного законодавства, як зазначено в листі ПАТ «ВБР», ОСОБА_1 був ознайомлений шляхом надання письмових відомостей, а також розміщення на інформаційному стенді загальної інформації. Проте, докази на підтвердження того, що позивач був ознайомлений із зазначеними в листі відомостями та попередньо погодився на запропоновані умови кредитування, відсутні, як і відсутні письмові відомості про те, що позивач взагалі був обізнаний про переваги та недоліки запропонованої індивідуальної схеми кредитування. Підпис позивача на кредитному договорі від 03.10.2012 року та додаткових угодах до нього не свідчить про обізнаність позивача про умови кредитування, оскільки з кредитного договору від 03.10.2012 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов кредитування, не має окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги вказаного закону.

З представленого представником відповідача розрахунку заборгованості станом на 25 лютого 2015 року за кредитною угодою від 03.10.2012 року вбачається, що щомісячні платежі сплачувались позичальником щомісяця, однак сума на тіло кредиту не зараховувалась. Представником відповідача не надано суду роз'яснень щодо даної схеми нарахування. Із наданих суду розрахунків встановлено дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, не справедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях.

Судом встановлено, що графік погашення кредиту позивачу взагалі не видавався, і які суми на які рахунки зараховувалися, невідомо, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку.

Представник банку не дав пояснень з проведення таких бухгалтерських операцій працівниками банку, при тому що операції по зарахуванню коштів повинні проводитись автоматично через програму комп'ютера.

Крім того, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.(п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року по справі №6-80цс13, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Так, відповідно до п 6.1 кредитного договору від 30.10.2012 року, за порушення строків погашення кредиту Банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена в п.1.1.3 цього Договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. При розрахунку приймається рік - 360 днів. Процентна ставка за користування кредитом встановлена 22 % річних (а.с.9)

Таким чином, згідно до вищенаведених положень кредитного договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник мав сплачувати Банку пеню, річний розмір якої складав: з 03 жовтня 2012 року - 15 840 % ( 22% х 2 х 360 днів).

Вказане свідчить, що такі умови п.6.1 кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 3 жовтня 2012 року є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що порушує принцип добросовісності. Такі умови договору свідчать про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а відтак, доводи позивача про наявність підстав застосування п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону, судом визнана обґрунтованою.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача.

Отже, із встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів, встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Аналізуючи вищевикладене, враховуючи вимоги закону, суд приходить до висновку, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача та визнання недійсним кредитного договору № MKLNF3.60518.002 з додатком №1, від 03 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку», та додатковими угодами до нього № 1 від 21 грудня 2012 року та № 2 від 30 вересня 2013 року.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», про визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними, - задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № MKLNF3.60518.002 з додатком №1, від 03 жовтня 2012 року, укладені між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку».

Визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 21 грудня 2012 року до кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року, укладену між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку».

Визнати недійсною додаткову угоду №2 від 30 вересня 2013 року до кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року, укладену між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку».

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.С. Адамова