АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2014 року,-

встановила:

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 06.03.2010 року відповідач позичив у первісного кредитора ОСОБА_3 за договором позики 39 000 доларів США на умовах повернення частинами із кінцевим терміном остаточного розрахунку до 06.03.2011 року. Позика не була повернута в повному обсязі.

09.07.2012 року між первісним кредитором та позивачем укладено договір відступлення права вимоги (цесії).

У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь гривневий еквівалент боргу за договором позики, що складається з неповернутої частини позики в сумі 33 750 доларів США, процентів за користування позикою в сумі 9 788 доларів США та трьох процентів річних в сумі 2 649 доларів США, а також передбачену умовами договору позики неустойку в сумі 5 730 000 грн. 00 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 269 763 грн. 75 коп., проценти за користування позикою в сумі 78 235 грн. 48 коп., трьох процентів річних у розмірі 21 грн. 46 коп., неустойку у розмірі 5 730 000 грн. 00 коп., а всього - 6 099 172 грн. 69 коп.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представники вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені взяті на себе зобов'язання по поверненню позики, відтак з нього на користь позивача підлягає стягненню борг на загальну суму 6 099 172 грн. 69 коп.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір позики (а.с. 51).

Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 кошти в розмірі 39 000, 00 доларів США.

Зобов'язався повертати їх частинами по 750,00 доларів США не пізніше 06 числа кожного місяця в період з 06.04.2010 року по 06.02.2011 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 30 750,00 доларів США не пізніше 06.03.2011 року.

Згідно абз. 1 п. 3 договору позики, зазначені в цьому договорі валютні цінності відповідач отримав від позикодавця до підписання договору.

09.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким первісний кредитор відступив, а позивач набув прав кредитора за договором позики від 06.03.2010 року, посвідчений КМНО Анохіною В.М. за реєстровим № 1545 (а.с. 52).

Договір позики № 408 не містить заборони на заміну кредитора, також договором не встановлено обов'язкову згоду боржника на заміну кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовою п. 1.2 договору про відступлення права вимоги від 09.07.2012 року, до позивача переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав.

Відповідно до пунктів 3.4, 3.6 договору про відступлення права вимоги, позивач, як новий кредитор має право вимагати від відповідача належного виконання усіх зобов'язань за договором позики від 06.03.2010 року, а також усіх витрат, пов'язаних з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором позики.

Пунктом 4 договору позики від 06.03.2010 року встановлено неустойку за прострочення будь-якого строку (п. 1 цього договору) виконання зобов'язання відповідача по поверненню позики в розмірі 6 000 грн. 00 коп.

З матеріалів справи вбачається, що первісний кредитор через представника 16.07.2012 року та 04.10.2012 року засобами поштового зв'язку письмово повідомляв відповідача про відступлення права вимоги за договором позики (а.с. 13,18).

13.11.2012 року позивач надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про виконання зобов'язань з повернення боргу за договором позики на його користь як заміненого кредитора (а.с. 26).

Зазначену вимогу ОСОБА_2 отримав, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, проте зобов'язання не виконав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідачем не виконані зобов'язання за договором позики, відтак з нього на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума позики в розмірі 269 763 грн. 75 коп., проценти за користування позикою в розмірі 78 235 грн. 48 коп. та три проценти річних в розмірі 21 173 грн. 46 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог, у тому числі, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положеннями ст. 616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Задовольняючи вимоги про стягнення пені в розмірі 5 730 000 грн. 00 коп., суд не врахував вищенаведені вимоги закону, та не взяв до уваги, що розмір пені значно перевищує розмір боргу.

Таким чином, заочне рішення суду в частині стягнення пені підлягає зміні, із зменшенням розміру пені з 5 730 000 грн. 00 коп. до 250 000 грн. 00 коп.

В решті заочне рішення суду від 04 лютого 2014 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Доводи апеляційної скарги про нікчемність укладених правочинів, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі висновки є помилковими.

Після повернення даної справи до суду першої інстанції, колегія суддів рекомендує суду в порядку ст.. 219 ЦПК України вирішити питання про виправлення описки в резолютивній частині оскаржуваного рішення з приводу розміру трьох відсотків річних.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1, п. 3 ч. 1 ст. 307 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2014 року в частині стягнення неустойки змінити, зменшивши її розмір з 5 730 000 грн. 00 коп. до 250 000 грн. 00 коп.

В решті заочне рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук