Справа № 347/3053/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2909/2015
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є. І. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Косівського районного суду від 11 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 27 жовтня 2014 року він уклав з відповідачем договір №001364 фінансового лізингу з додатками, відповідно до якого ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязалося придбати предмет лізингу, а саме трактор марки ДТЗ моделі 4244Р у власність та передати його у користування позивачу у строк та на умовах, передбачених договором.

В свою чергу він зобовязався прийняти предмет договору та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання умов договору 27 жовтня 2014 року він сплатив 30 000 грн. Проте, компанією визначений умовами договору трактор йому не передано з підстав відсутності такої моделі.

Посилаючись на те, що зазначена угода порушує його права як споживача містить несправедливі умови та суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», просив визнати укладений між сторонами договір №001364 фінансового лізингу з додатками №1, 2, 3 недійсним та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 30 000 грн., отриманих за недійсним правочином.

Рішенням Косівського районного суду від 11 березня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №001364 від 27.10.2014 року з додатками №1, 2, 3, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 30 000 грн.: суму комісії за організацію договору в розмірі 6 700 грн., авансовий платіж в сумі 23 300 грн. та 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі на дане рішення ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» посилається на неповне зясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і на порушення норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року залишено без зміни рішення Косівського районного суду від 11 березня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» задоволено частково. Вищевказану ухвалу апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що при укладенні договору 27.10.2014 року ОСОБА_3 був ознайомлений з усіма його умовами і розумів їх суть, про що написав заяву, отримав свій примірник договору та додатків до нього.

Вважає безпідставними висновки суду про невідповідність п. 3.5 договору ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця відносно якості, комплектності, справності предмета лізингу. Так, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» надає послуги непрямого лізингу згідно ст. 806 ЦК України, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та купує предмет лізингу ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, що підтверджується додатком №3 до договору. П. 5.7. договору чітко визначено відповідальність лізингодавця перед лізингоодержувачем відносно якості, комплектності, справності предмета лізингу.

Хибними є й висновки суду про вичерпність переліку лізингових платежів, встановлених ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Зазначає, що ця норма є диспозитивною та підлягає розширеному тлумаченню.

Помилковим вважає твердження суду про невідповідність п. 12.11 договору положенням п. 4 ч. 3 ст. Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого дозволено не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови останнього укласти або виконати договір лише при наявності відповідної компенсації від продавця. Така компенсація передбачена п. 12.11 договору це 80% від суми авансового платежу. Позивач свідомо не виконав всіх необхідних умов, чим порушив умови договору, тому до нього були застосовані передбачені договором штрафні санкції у вигляді неповернення комісії за організацію.

Враховуючи вищенаведене, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 відмовити.

В засідання апеляційного суду представник апелянта не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс прав та обовязків, а тому укладений договір підлягає визнанню недійсним.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, що унеможливлюють повернення сплачених позивачем грошових коштів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Встановлено, що 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 і ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 001364 з додатками.

Предметом договору була сільськогосподарська техніка - трактор ДТЗ моделі 4244Р.

Відповідно до додатку № 1, вартість предмету лізингу становить 67000 грн.; авансовий платіж 33500 грн.; щомісячний платіж 2791,67 грн.; комісія за організацію (10%) 6700 грн.; комісія за передачу (3%) 2010,00 грн.

В день укладення договору і на його виконання, позивачем було оплачено на рахунки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти в сумі 30000 грн., про що свідчать копії квитанцій від 27.10.2014 року.

Відповідно дост. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенний строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Нормами статей 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Колегія суддів вважає, що умови спірного договору не містять в сукупності вказаних ознак, тому підстав для визнання умов договору несправедливими немає.

З матеріалів справи вбачається, що з умовами договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його власний підпис на кожній сторінці договору, додатках та заяві про отримання інформації про умови договору, заяві на отримання фінансового лізингу.

Відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати : а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Іншими витратами лізингодавця є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору на протязі всього часу його дії (шість років), організаційні заходи щодо підписання договору та інші витрати повязані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, комісія за організацію договору відноситься до інших витрат, що повязані з виконанням договору лізингу.

Авансовий платіж визначений у додатку №1 до договору, та згідно п. 2.1 договору є сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в додатку №1 до договору. Вказана сума сплачується лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Відтак, висновки суду про те, що складові першого лізингового платежу: комісія за організацію та аванс ціни предмету лізингу (авансовий платіж) виходять за межі переліку платежів передбачених законодавством не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, оскільки ОСОБА_3 погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію за послугу та оформлення договору при його укладенні, що визначено умовами договору, а тому вищевказані твердження позивача є безпідставними, а складові першого лізингового платежу (комісія за організацію та аванс ціни предмету лізингу) відповідають вимогам п. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Оспорюваний договір укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства про свободу договору. Позивач підписав і отримав примірник договору та додатки до нього, у яких зокрема передбачено визначення термінів, що використовуються у цьому договорі, вказане слід розглядати як підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами умов договору та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 11 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_4