Справа № 307/653/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готра Т.Ю.,

суддів - Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

при секретарі: Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку рішення Тячівського районного суду від 16 березня 2015 року, яким виселено ОСОБА_1, яка зареєстрована та/або проживає у житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1

У скарзі просить скасувати зазначене рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове рішення, яким у позові банку до неї відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 квітня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №MKTWGA00000005, згідно якого остання отримала кредитні кошти в сумі 38937,62 доларів США строком до 14 квітня 2017 року (а.с. 6-8).

На забезпечення виконання зобов'язання між сторонами було укладено договір іпотеки від 16 квітня 2007 року, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами на п'ять житлових кімнат, житловою площею - 87.1 кв.м., загально-корисною площею - 129,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 (іпотекодавцю) на підставі Свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно, видане Ганичівською сільською радою від 13.03.2007 року за реєстровим номером - 171 (а.с. 9-10).

Заочним рішенням Тячівського районного суду від 01 жовтня 2012 року позов ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки - житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 129,6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKTWGA00000005 від 16 квітня 2007 року в розмірі 58472,34 долари США (а.с. 11-13).

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

На письмову вимогу банку від 05 червня 2014 року звільнити вказаний житловий будинок відповідачка такий не звільнила.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_1 підлягає виселенню з належного їй житлового будинку.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції погодитись не може за таких обставин.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» - іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч. 1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Аналогічні висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 18 березня 2015 року по справі 6-39цс15.

Отже, за змістом зазначених норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_1 в іпотеку передала житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачки із зазначеного будинку без надання їй іншого постійного житла.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з ухваленням по справі нового рішення, яким у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 березня 2015 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді: