Справа № 567/835/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Поліщук Т.М.

секретар - Гічиновська Я.В.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою в Острозький районний суд та просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 000462, котрий був укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" 8 квітня 2014 року, мотивуючи свою заяву тим, що даний Договір був укладений з порушенням норм чинного законодавства, а тому він просить стягнути з відповідача на його користь суму у розмірі 18100,00 гривень, яка була сплачена ним в якості реєстраційного платежу та сплачену ним комісію в розмірі 181,00 гривень.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просить суд позов задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" в судове засідання не з'явився, подав свої заперечення проти позову ОСОБА_1 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, в якому вказує, що позов не підлягає задоволенню, так як при укладені Договору відповідач діяв відповідно до вимог норм діючого законодавства. Позовну заяву просить розглядати в його відсутності.

Суд, заслухавши позивача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи, рахує позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 08 квітня 2014 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_1 було укладено Договір фінансового лізингу № 000462.

За Договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) - ч. 1 ст. 806 ЦК.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Істотними умовами договору фінансового лізингу є: предмет лізингу, строк договору та розмір лізингових платежів.

Відповідно до п. 1.1 оспорюваного позивачем Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно визначене у п. 3.1 цього договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами укладеного між сторонами договору.

У 8 розділі укладеного між сторонами Договору лізингу визначені лізингові платежі, амортизація.

Відповідно до ст.8.1 цього Договору - складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графі лізингових платежів у Додатку № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

Ст.8.2 цього договору встановлює, що перший лізинговий платіж складається із :

а/ комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору , яка розраховується як комісія за організацію , яка визначена у Додатку №1 до даного договору.

В додатку № 1 до договору фінансового лізингу, що оспорюється позивачем, вказано, що за організацію позивач для відповідача сплачує 10 %, що становить 18100,00 гривень так як сам предмет лізингу оцінено в суму 181000,00 гривень.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач необґрунтовано вказує на той факт, що в договорі не передбачено платежу за організацію, а тому він рахував, що це платіж в рахунок виконання договору, як аванс за предмет лізингу.

Тобто, фактично на виконання договору фінансового лізингу № 000462, позивач 08 квітня 2014 року, згідно з додатком № 1 до зазначеного договору, сплатив 18100,00 гривень комісії за організацію, а не авансовий платіж. Відповідно до цього додатку авансовий платіж становить 50% від предмета лізингу та складає 90500 гривень.

При таких обставинах суд рахує, що представник відповідача обґрунтовано в своїх запереченнях вказує, що підтвердженням того що позивач сплатив саме комісію за організацію є сума 18100,00 гривень, що вказана у квитанції. Зазначена сума - 18100,00 грн. неодноразово визначена у Додатках № № 1,2 до Договору саме як комісія за організацію, інших сум в розмірі 18100,00 гривень ні Договором ні додатками до нього не визначено, а тому позивач знав що сплачує саме комісію за організацію, а не аванс.

При цьому відповідач посилається на ч. ч. З, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України згідно положень якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом.

Договір фінансового лізингу № 001364 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в договорі передбачені усі істотні умови, а тому правочин не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того 08 квітня 2014 року, в день підписання договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з Додатками № № 1, 2, 3, а також ОСОБА_1 08 квітня 2014 р. написав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він обрав.

З такою позицією відповідача, яка базується на нормах діючого законодавства повністю погоджується суд та рахує її підтвердженою наявними в матеріалах справи доказами.

Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_1 пояснив, що про Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН", він дізнався з оголошення в газеті. Сам особисто телефонував за вказаними в оголошені номерами та домовлявся про зустріч, так як його зацікавила пропозиція відповідача.

В м.Тернопіль він їздив разом із своїм сином ОСОБА_4 В офісі відповідача їм відкрили зразок договору, котрий мав укладатися та ознайомили з усіма його умовами. Після погодження всіх умов він заплатив платіж у 18100 гривень. Однак він не погоджується з тим, що це був платіж за організацію, а рахував, що це аванс за предмет договору. Не згідний з тим, що в договорі місце укладення договору вказане м. Київ, бо в дійсності вони їздили у відділення яке знаходиться в м. Тернополі. Крім того він претендував на трактор марки "МТЗ 82.1" а в Договорі вказано марку «Трактор Кий». Зазначив, що підписав такий договір, так як працівник компанії йому пояснив, що вказують іншу марку трактора, так як той є дешевшим а тому він буде платити менший відсоток за користування предметом лізингу. Аванс вказаний в додатку до договору в розмірі 90500 гривень не платив, бо не згідний з такою сумою, котра є дуже великою для нього. Рахує що не мав достатньо часу щоб детально ознайомитися з умовами договору, а тому підписав не прийнятні для нього умови.

Свідок ОСОБА_4 показав, що 08 квітня 2014 року, разом із батьком ОСОБА_1 їздив в офіс Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" в м.Тернопіль, де батько уклав договір лізингу.

При цьому ОСОБА_4 пояснив, що не тільки він з батьком знайомився з умовами договору лізингу, а навіть копію договору направив через інтернет для юриста, представника в справі ОСОБА_2, котрий ознайомившись з ним, порадив договір укласти, так як той на його думку відповідав вимогам закону.

У п. 3 ч.1 ст.3 ЦК України проголошено свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору, а ст. 628 ЦК України передбачає можливість укладення змішаних договорів, що складаються з елементів різних договорів.

Крім цього, статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що відповідач не виконав умов договору, так як трактор для нього не поставлено по сьогоднішній день. Це саме твердження позивач озвучив під час розгляду справи по суті.

Однак, такі твердження позивача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідно до умов укладеного договору правовою підставою для придбання та передачі предмету лізингу позивачу є сплата комісії за організацію у розмірі 10 % від вартості предмету лізингу в розмірі 18100 гривень та авансовий платіж у розмірі 50 % від вартості предмету лізингу, що складає 90500 гривень та комісія за передачу у розмірі 3 % від вартості предмету лізингу ( 5430,00 гривень).

Вищевказані платежі та їх розмір вказано у Додатку № 1 до Договору, який є його невід'ємною частиною.

Враховуючи те, що позивач сплатив лише комісію за організацію у розмірі - 18100,00 грн., а аванс і комісію за передачу предмету лізингу взагалі не сплачував, то відповідач в своїх запереченнях на позовну заяву, обґрунтовано вказує на те, що в нього відсутні будь-які правові підстави для придбання та передачі предмету лізингу позивачу.

При цьому відповідач зазначає, що умови договору фінансового лізингу № 000462 від 08 квітня 2014 року не виконуються саме позивачем, а не відповідачем, як стверджує останній.

З такою позицією відповідача повністю погоджується суд.

Позивач в своїй позовній заяві стверджує, та це твердження підтримав в залі суду, що предметом лізингу по домовленості сторін був трактор "МТЗ 82.1". Однак такі твердження не відповідають дійсності та не були доведені в судовому засіданні, оскільки у заяві на отримання фінансового лізингу, яку написав та підписав сам позивач, а також у п. 3.1 договору і Додатку № 3 до Договору предметом лізингу визначено трактор «Кий». Сам позивач, будучи допитаним в судовому засіданні якості свідка, підтвердив той факт що він бачив, що предметом лізингу є трактор «Кий» а не «МТЗ 82.1», однак підписав такий договір.

Позивач, як на підставу визнання договору недійсним, посилається на несправедливі умови Договору.

Однак в судовому засіданні він не зумів пояснити, в чому ці умови є несправедливі. Його доводи про те, що він не згідний, що платіж в розмірі 18100 гривень був внесений за організацію договору, не можуть служити доказом несправедливих умов, так як Додаток № 1 йому був вручений відповідачем, він мав можливість з ним ознайомитись і в разі незгоди з такими умовами відмовитися від підписання цього договору.

Поняття несправедливих умови договору визначені ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та не містяться в оспорюваному Договорі лізингу укладеному між сторонами, а тому посилання на такі умови є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Позивач стверджує, що Договір не містить чіткого визначення предмета лізингу, так як предмет договору лізингу, а саме - "Трактор КИЙ" - є річчю, яка не визначена індивідуальними ознаками. Таке твердження позивача не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Вищевказані істотні умови договору, що визначені спеціальним законом, містяться в самому оспорюваному Договорі та додатках до нього.

Згідно Договору - замовлення предмету лізингу відбувається з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію та авансового платежу в повному обсязі. Після того як лізингоодержувач виконав свої зобов'язання по Додатку № 1 до договору, лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу та згідно з п. 5.1. договору, після сплати лізингодавцем авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу передати предмет лізингу лізингоодержувачу.

03.08.2015 р. на адресу відповідача надійшла претензія від позивача, яку було розглянуто та надіслано ОСОБА_1 обґрунтовану відповідь. Копія претензії і відповіді відповідачем долучена до матеріалів справи.

Таким чином між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_1 було досягнуто згоди щодо предмета договору, додержано усіх істотних умов визначених Законом.

За таких обставин суд погоджується з твердженням відповідача про те, що посилання позивача на те, що положення договору є несправедливими і завдають шкоди позивачу не відповідають дійсності та не підтверджуються викладеними у позові поясненнями, а тим більше доказами.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 627, 628, 629, 638, 640, 642, 806, 807, 808, 809 Цивільного кодексу України, Законом України "Про фінансовий лізинг", Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. ст. 1, 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 15,30,62,75 , 209,212-215 ЦПК України суд ,

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу № 000462 від 8 квітня 2014 року, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" і повернення 18100,00 гривень, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуПоліщук Т.М.