АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 600/325/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Кренцель М.І.
Провадження № 22-ц/789/918/15 Доповідач - Жолудько Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Сташківа Б.І., Костіва О.З.

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представника Козівської ЦРКЛ ОСОБА_1, ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Козівської центральної районної комунальної лікарні на рішення Козівського районного суду від 22 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Козівської центральної районної комунальної лікарні про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Козівської ЦРКЛ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Козівського районного суду від 22 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано Козівську ЦРКЛ виплатити ОСОБА_2 грошові кошти за час невиконання покладених на нього обов'язків лікаря-інфекціоніста Козівської ЦРКЛ, внаслідок його незаконного звільнення з роботи за період з 03.12.2014 року по 28.01.2015 року.

Стягнуто з Козівської ЦРКЛ на користь ОСОБА_2 грошові кошти за час невиконання покладених на нього обов'язків лікаря-інфекціоніста Козівської ЦРКЛ у сумі 7 165 грн. 20 коп.

Стягнуто з Козівської ЦРКЛ судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

В апеляційній скарзі Козівська ЦРКЛ просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення від 03.12.2014 року не дотримано вимог цивільно-процесуального законодавства, а саме: в резолютивній частині не вказано про негайне виконання цього рішення, не ухвалено рішення щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди та не зазначено точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню. Додатковими рішеннями від 28.01.2015 та 10.02.2015 року усунуто зазначені недоліки і допущено вищезазначене рішення до негайного виконання. Наголошує на тому, що суд першої інстанції чітко не роз'яснив, що негайне виконання рішення має відбутися після його проголошення. Уважає, що вищезазначені позовні вимоги вже були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, що є підставою для закриття провадження у справі.

Крім цього, позивачем у судовому засіданні не надано доказів, які б підтверджували його звернення до Козівської ЦРКЛ про поновлення його на роботі у період з 03.12.2014 року по 28.01.2015 року.

Судом не викликались та не були допитані в судовому засіданні зазначені позивачем у позовній заяві треті особи на стороні відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що свідчить про неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи.

ОСОБА_2 пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, а саме: один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (14.10.2014 року-день звільнення). Позивач не просив поновляти строк звернення, однак суд з власної ініціативи поновив його, не дослідивши причин його пропуску.

У судовому засіданні представник Козівської ЦРКЛ ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом було повно і обєктивно встановлені обставини справи й ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Судом установлено, що 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади лікаря-інфекціоніста на підставі ст. 40, п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин, учинений 17 вересня 2014 року, що підтверджується наказом Козівської ЦРКЛ № 114-к від 14.10.2014 року.

Рішенням Козівського районного суду від 03 грудня 2014 року ОСОБА_2 поновлено на посаді лікаря -інфекціоніста Козівської ЦРКЛ та зобов'язано Козівську ЦРКЛ виплатити позивачу грошові кошти за час невиконання покладених на нього обов'язків лікаря інфекціоніста Козівської ЦРКЛ.

Додатковим рішенням Козівського районного суду від 28 січня 2015 року доповнено резолютивну частину вищевказаного рішення таким абзацом: Стягнути з Козівської ЦРКЛ на користь ОСОБА_2 грошові кошти за час невиконання покладених на нього обов'язків лікаря-інфекціоніста Козівської ЦРКЛ в сумі 6 312 грн. 20 коп. У частині позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Додатковим рішенням Козівського районного суду від 10 лютого 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Козівського районного суду від 03.12.2014 року таким абзацом: У решті позовних вимог відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 березня 2015 року рішення Козівського районного суду від 03 грудня 2014 року залишено без змін.

29 січня 2015 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі у Козівській ЦРКЛ.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу Козівської ЦРКЛ слід відхилити.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок затримки виконання відповідачем рішення Козівського районного суду від 03.12.2014 року про поновлення на роботі позивача ОСОБА_2 у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час цієї затримки за період: з 03.12.2014 року по 28.01.2015 року у розмірі 7 165, 20 грн. Судом відмовлено позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки він не довів у встановленому законом порядку факт її спричинення.

Колегія суддів уважає рішення обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до ст.ст. 235, ч. 5; 236 КзпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач допустив порушення вимог ст. 235 КзпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Здійснений судом розрахунок середнього заробітку відповідає вимогам п. 8 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами від 30.07.99 р. ПКМУ №1398).

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача у затримці виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі відсутня, внаслідок чого Козівська ЦРКЛ не повинна нести відповідальність, є необґрунтованими, оскільки ст. 235 КЗпП України визначений обов'язок, а не право виконати рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

За змістом ст. 236 КЗпП України оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі здійснюється незалежно від вини власника або уповноваженого органу.

Посилання апелянта про те, що судом першої інстанції з власної ініціативи поновлено позивачу строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 у позовній заяві заявив клопотання про поновлення строку, яке в силу ст. 234 КзпП України було задоволено судом першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності третіх осіб не порушує прав апелянта і не вплинуло на правильність вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно недотримання судом вимог ст. 33 ЦПК України колегія судів не бере до уваги, оскільки судом стягнено грошові кошти на користь позивача за час невиконання покладених на нього обов'язків з належного відповідача, а саме: з Козівської ЦРКЛ.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку має місце новий спір з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем рішення Козівського районного суду від 03 грудня 2014 року та відшкодування в звязку з цим моральної шкоди, тобто, про інший предмет та з інших підстав, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 205, ч. 2 ЦПК України.

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не доведено завдання йому моральної шкоди, а тому судом обґрунтовано відмовлено йому в задоволенні цієї позовної вимоги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, ч.1, п.1; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Козівської центральної районної комунальної лікарнівідхилити.

Рішення Козівського районного суду від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6