Справа № 591/2044/15-ц
Провадження № 2/591/1067/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2015 року Зарічний районний суд м.Суми в складі:

головуючого в особі судді Капкіна О.Б.

за участю секретаря Формова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Сумської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», 3-тя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки, договору поруки, зарахування платежів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 06 червня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», було укладено кредитний договір №014/15-12/2757 про надання споживчого кредиту в сумі 50000 доларів США зі сплатою 13% річних строком на 120 місяців зі сплатою комісії в розмірі 2499,75 грн. 06 червня 2007 року між ЗАТ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №014/15-12/2757/п, за умовами якого ОСОБА_3 поручився перед ЗАТ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань по даному кредитному договору. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 06.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: кв. №60 в буд. 2 а по вул.. Відродження в м. Тростянець Сумської області. Також, додатково в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 06.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, за адресою м.Тростянець, вул. 50 р. СРСР №5 а. Позивач просить визнати договір з банком недійсним, а також зарахувати суму коштів, сплачену в рахунок погашення відсотків за користування кредитом в суму сплаченого тіла кредиту, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, просить задовольнити його у повному обсязі.

Представник позивача адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його у повному обсязі. Посилався на те що, відповідно до пункту 2.1 Договору кредиту, кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (для придбання обладнання). Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях (пункти 1.1., 2.1. кредитного договору). Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розписзагальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Вважає, що у кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутня повна орієнтовна вартість кредиту, розрахунок поверховий та незрозумілий для споживача, а отже банком було порушено положення ст.. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, тому вказаний договір необхідно визнати недійсним. Також підлягають визнанню недійсними договори, укладені на забезпечення кредитного договору, а саме: договір поруки, договори іпотеки, оскільки вони є похідними від головного договору.

Третя особа ОСОБА_3 пояснив суду, що він займався оформленням договору на дружину, але гроші він позичив в банку та розрахувався ними перед своїм позичальником гр. ОСОБА_5, який позичив йому долари США спочатку на покупку квартири, потім на її ремонт, а потім на придбання автомобілю. В підтвердження слів клопотав про допит в якості свідка гр. ОСОБА_5, якій підтвердив факт позики ОСОБА_3 на вказані цілі в сумі 55000 доларів США та повернення їх ОСОБА_3 в 2007 році. Свідок ОСОБА_6 вказала, що працювала в салоні ОСОБА_1 і обладнання там вже було, а іншого не придбавалося.

Тому ОСОБА_1 вважають кредит споживчим.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вказаний кредитний договір не є споживчим, так як кредитні кошти надавалися позивачу як фізичній особі-підприємцю для розвитку бізнесу. Тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 06.06.2007 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», було укладено кредитний договір №014/15-12/2757 про надання споживчого кредиту в сумі 50000 доларів США зі сплатою 13% річних строком на 120 місяців зі сплатою комісії в розмірі 2499,75 грн (а.с. 10-11).

Також судом встановлено, що 06.06.2007 року між ЗАТ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №014/15-12/2757/п, за умовами якого ОСОБА_3 поручився перед ЗАТ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань по даному кредитному договору (а.с. 12).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 06.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: кв. №60 в буд. 2 а по вул.. Відродження в м. Тростянець Сумської області (а.с. 13-15).

Додатково в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 06.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, за адресою м.Тростянець, вул.. 50 р. СРСР №5 а (а.с. 16-18).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно розяснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст.. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. 18 - 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст.. 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Так в п. п. 8, 9 постанови від 06.11.09 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає поняття споживача та споживчого кредиту, так споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У розділі ІІ анкети-заяви субєкта малого та мікробізнесу(фізична особа-субєкт підприємницької діяльності) ОСОБА_1 на отримання кредиту від 03.05.2007 року зазначено мету отримання кредиту розвиток бізнесу (а.с. 44).

Саме на розвиток підприємницької діяльності був даний кредит банком для позичальника. Доказів про те, що гроші бралися ОСОБА_1 в банку для розрахунку з іншим позичальником ОСОБА_5 матеріали кредитної справи не містять.

Зі змісту п. 2.1 кредитного договору від 06.06.2007 року№014/15-12/2757 вбачається, що грошові кошти надаються ОСОБА_1 на споживчі цілі (придбання обладнання) (а.с. 10).

Отже, сторони при укладенні кредитного договору дійшли згоди, що надані кредитні кошти безпосередньо будуть витрачені на розвиток підприємницької діяльності ОСОБА_1 и саме на такі цілі надання кредиту ( а не на повернення іншого боргу) вказує представник банку.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.509, 627, 638, 1054 ЦК України, ст..ст. 10-11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Б.Капкін