АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Диба О.В.
№ 22-ц/796/8891/2015 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 756/1818/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, порушення норм процесуального права, а саме ч.2 ст.136 ЦПК України та ч.1 ст.165 ЦПК України полягало в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення в якості свідка ОСОБА_4 після початку розгляду справи по суті та не видалення вказаного свідка із зали суду з початку судового засідання.

Посилається на те, що те, що позивач помилився щодо мотивів правочину, що відповідно до ст.229 ЦК України є підставою визнання його недійним, а також посилається на той факт, що вказаний правочин був вчинений з метою приховати вчинення іншого правочину, а саме договору довічного утримання.

Вказує, що судом не враховано факт важкої хвороби позивача, внаслідок якої він міг не усвідомлювати значення своїх дій та не враховано матеріальний стан відповідача.

Представник відповідача та третя особа в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з позовом обґрунтовував свої вимоги щодо недійсності договору дарування тим, що він не є фахівцем у галузі права та неуважно ознайомився із текстом договору, враховуючи його вік, стан здоров'я та особисті домовленості із відповідачем. У зв'язку із наведеним був впевнений, що укладає договір довічного утримання, який повинен виконуватися відповідачем. Враховуючи невиконання відповідачем домовленостей з ним та необхідність позивача в отриманні від відповідача допомоги вважає, що оспорюваний договір слід визнати недійсним на підставі ст. ст. 229, 235 ЦК України у зв'язку із тим, що він був вчинений внаслідок помилки та для приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що даний висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи, доказам, які надані сторонами, та нормам матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1991 року по 17 січня 2013 року. Від шлюбу мають сина - відповідача по справі - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

12 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування відповідно до умов якого, позивач подарував, а відповідач прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним, позивач посилався на норми ст.229 ЦК України та стверджував, що даний правочин був вчинений під впливом помилки, яка полягала в неправильному сприйнятті стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена, оскільки позивач вважав, що фактично підписує договір довічного утримання.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Немає правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зі змісту пункту 7 оспорюваного договору вбачається, що дарувальник та обдарований стверджують, що: розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки по договору; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); особи, що підписують цей договір, володіють українською мовою, що надало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказаний правочин був укладений внаслідок помилки колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, наданими ним в суді першої інстанції, відповідно до яких останній зазначав, що з метою уникнення конфіскації майна він уклав договір дарування та усвідомлював зміст даного правочину.

Крім того те, що як вбачається з показів допитаної в якості свідка ОСОБА_4 відповідно до яких в квітні 2011 року позивач запропонував подарувати спірну квартиру відповідачу, а оскільки вона була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_4 надала свою згоду на укладення договору дарування.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача щодо недійсності правочину з підстав визначених ст.229 ЦК України є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги те, що вказаний договір був вчинений сторонами для приховання іншого правочину відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, а тому є удаваним колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

Удаваний правочин характеризується різницею між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма його сторонами. Обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини

Як вбачається з пояснень позивача наданими в суді першої інстанції на час укладання договору дарування позивачу було 47 років, він працював директором підприємства, а відповідачу було 18 років та останній був студентом. Позивач зазначив, що передав відповідачу 60000 доларів США для того, що б він утримував себе та сплачував за своє навчання.

З показів, допитаної в якості свідка ОСОБА_4 вбачається, що ніякої домовленості щодо догляду до кінця життя між сторонами договору не було, жодних умов щодо утримання під час укладання договору позивачем не висловлювалось.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обставин на які він посилався, а представником відповідача заперечувалося, що сторони договору дарування фактично уклали договір довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що полягало в задоволенні клопотання представника відповідача про допит в якості свідка ОСОБА_4 після початку розгляду справи по суті та не видалення вказаного свідка із залу з початку судового засідання судова колегія не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 була залучена судом в якості третьої особи на стороні відповідача та в подальшому допитана як свідок в порядку передбаченому ст.62 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що позивача хворіє на важку хворобу, яка могла вплинути на його здатність усвідомлювати значення своїх дій колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що на момент укладення спірного договору позивач не був визнаний недієздатним, а наявність хвороби, підтверджена довідкою з лікувального закладу не свідчить про те, що останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент укладення договору дарування.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про необхідність врахування матеріального стану відповідача, так як встановлення вказаної обставини не стосуються предмету доказування.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: