Справа № 392/919/15-ц
Провадження № 2/392/481/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 липня 2015 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Кратка Д.М., із участю секретаря судового засідання Жельман О.В., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мала Виска цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Маловисківського районного управління юстиції Кіровоградської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року, який зареєстрований (посвідчений) Смолінською селищною радою народних депутатів Маловисківського району Кіровоградської області за № 129. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 23 лютого 1994 року між нею та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким позивач придбала у власність, а відповідач продав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, який посвідчений Смолінською селищною радою народних депутатів Маловисківського району кіровоградської області за № 129, та зареєстрований у Смолінській дільниці Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане Бюро технічної інвентаризації 23 лютого 1994 року. На даний час позивач вирішила відчужити зазначену вище квартиру, але не може реалізувати право розпорядження вказаною квартирою, з тих підстав, що їй відмовляють у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу даної квартири, так як договір за яким вона набула право власності на відповідну квартиру не був нотаріально посвідчений, у звязку із чим змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки про наявність свого невизнаного права вона дізналася у 2015 році.

Повідомлений належним чином відповідач ОСОБА_2 (у відповідності до ст.ст. 74 76 ЦПК України), не повідомив про причини своєї неявки, належне повідомлення осіб, які беруть участь у справі є обовязковим (ст. 158 ЦПК України), у разі неповідомлення суду про причини неявки у судове засідання вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин (ч. 2 ст. 77 ЦПК України), участь у справі є процесуальним правом таких осіб (ст. 27 ЦПК України), а згідно за ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та доведення суду переконливості своїх доводів (повідомлення про судове засідання є елементом змагальності та обовязком суду), тому, на думку суду, неявка відповідача в судове засідання та неповідомлення ним про причини своєї неявки свідчить проте, що відповідач розпорядився своїми процесуальними правами шляхом не брати участь у судовому засіданні та користуватися наданими йому процесуальними правами ( передбаченими ст.ст. 11, 27, 31, 60, 128, 131, 158, 168 ЦПК України).

Третя особа Реєстраційна служба Маловисківського районного управління юстиції Кіровоградської області повідомлялася належним чином про день, час та місце судового розгляду справи, свого представника в судове засідання не направила, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Згідно ст. 224 ЦПК України суд, зі згоди позивача, проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

В судовому засіданні позивач підтримала предявлений нею позов та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

23 лютого 1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_4, було укладено

Договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого ОСОБА_1 придбала у власність квартиру загальною площею 62,63 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, який зареєстрований (посвідчений) Смолінською селищною радою народних депутатів Маловисківського району Кіровоградської області за № 129 та зареєстрований у Смолінській дільниці Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане Бюро технічної інвентаризації 23 лютого 1994 року, реєстровий № 212 (а.с. 5, 6).

Згідно п.п. 2 Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року, продаж здійснено за 4000000 (чотири мільйони) карбованців, які покупець ОСОБА_2 одержав при підписанні цього договору.

З довідки виданої Смолінською селищною радою Маловисківського району Кіровоградської області за № 344 від 22 квітня 2015 року вбачається, що в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 проживає та зареєстрована, як за місцем свого проживання ОСОБА_1, позивач у справі (а.с. 43).

З Листа № 83/01-16 від 09 липня 2015 року виданого приватним нотаріусом Маловисківського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_5 вбачається, що з 01 січня 1994 року посадові особи органів місцевого самоврядування були позбавлені права посвідчувати договори відчуження нерухомого майна, а тому Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року не може бути прийнятий для посвідчення договору відчуження нотаріусом (а.с. 45).

Стаття 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 23 лютого 1994 року) встановлює, що у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна; 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах. Посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів не мають права оформляти документи, призначені для дії за кордоном.

Частина 2 ст. 12 Закону України «Про власність» встановлює, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

За правилами ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України передбачено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Частини 2, 3 ст. 215 ЦК України встановлють, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Умовою для переходу права власності на обєкти нерухомості, є набуття власником зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять придбання ОСОБА_1 квартири № 60 в будинку № 16, що знаходиться за адресою: вул. Казакова в смт. Смоліне, Маловисківського району Кіровоградської області, та виконання ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4, умов Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року щодо сплати грошових коштів за придбану квартиру, тобто відбулося виконання умов Договору та реєстрації даного Договору в Смолінській селищній раді народних депутатів Маловисківського району Кіровоградської області за № 129 та у Смолінській дільниці Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане Бюро технічної інвентаризації 23 лютого 1994 року, реєстровий № 212, як того вимагало на той час діюче законодавство.

Крім того, суд приходить до висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із відповідним позовом, у звязку із тим, що позивач дізнався про те, що даний Договір мав бути нотаріально-посвідчений лише у 2015 році, коли виявив намір продати квартиру придбану за цим Договором, оскільки при його укладанні від імені покупця (позивача), діяв його представник ОСОБА_4, як пояснив у судовому засіданні позивач, представник був його батьком.

На підставі викладеного, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, шляхом визнання, дійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року, оскільки встановити місце проживання відповідача ОСОБА_2 не є можливим, що позбавляє сторін Договору укласти його в нотаріальній формі.

Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного.

В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що відповідач у справі не порушував права відповідача у справі, оскільки підставою звернення до суду з позовом стало те, що на думку позивача дійсність Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року необхідно встановити у судовому порядку, для можливої подальшої реалізації позивачем прав власноті щодо нього на власний розсуд, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218, 222-226, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Маловисківського районного управління юстиції Кіровоградської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.

Визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1994 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_4, згідно умов якого ОСОБА_1 придбала у власність квартиру загальною площею 62,63 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, який зареєстрований (посвідчений) Смолінською селищною радою народних депутатів Маловисківського району Кіровоградської області за № 129.

Судові витрати залишити по фактично понесених.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційному суду Кіровоградської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 липня 2015 року.

Суддя Д.М. Кратко