Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №219/6627/14
Провадження №22ц/778/3162/15 Головуючий у 1 інстанції: Шевченко Л.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення недоотриманої одноразової допомоги у звязку зі смертю на виробництві, стягнення індексації та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення недоотриманої одноразової допомоги у звязку зі смертю на виробництві, стягнення індексації та моральної шкоди.

У позові зазначала, що 04.02.1998 року її чоловік ОСОБА_4, який працював на той час електрослюсарем на дільниці «Формовочний» загинув під час виконання робіт на робочому місці від враження електричним струмом 1000 вт. Наказом №169 від 27.04.1998 року відповідача їй була призначена до виплати одноразова допомога в сумі 10710,60 грн. у звязку зі смертю ОСОБА_4 на виробництві. Цим же наказом сума одноразової допомоги була зменшена у звязку зі встановленням вини загиблого у розмірі 50% до суми 5358,30 грн.

Посилаючись на те, що зменшення одноразової допомоги до 50% не передбачено чинним законодавством, позивач просила суд стягнути на її користь 5358,30 грн. 50% недоотриманої одноразової допомоги а також суми індексації на інфляцію та коригування відповідно до коефіцієнтів підвищення розміру мінімальної заробітної плати за період з 27.04.1998року по дату ухвалення рішення , 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної у звязку з незаконним зменшенням одноразової допомоги.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на її користь: одноразову допомогу у вигляді однорічного заробітку потерпілого у розмірі 2143,32грн, 5358,30грн. в якості до стягнення одноразової допомоги у розмірі пятирічного заробітку, яку незаконно зменшено на 50 %, а також суми індексації на інфляцію та коригування відповідно до коефіцієнтів підвищення розміру мінімальної заробітної плати та моральну шкоду у розмірі 10 000грн. заподіяну внаслідок незаконного зменшення одноразової допомоги.

Відповідно до розпорядження ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ, підсудність даної справи визначено саме апеляційному суду Запорізької області.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник, які були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, не зявились, у письмовій заяві представник апелянта ОСОБА_5 просить розглядати справу без їх участі, тому колегія суддів ухвалила розглянути справи за відсутності апелянта та її представника.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст.11, 57, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ВАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат" (ПАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат"), де працював електрослюсарем 5-го розряду.

04 лютого 1998 року під час виконання трудових обов"язків з ОСОБА_4 стався нещасний випадок на виробництві, а саме враження електричним струмом внаслідок чого потерпілий помер.

За наслідками розслідування нещасного випадку був складений акт з викладенням обставин цього випадку та порушень потерпілим ОСОБА_4 вимог нормативних актів з охорони праці (а.с.66-67) і комісією з питань охорони праці від 23.04.1998 року була встановлена 50% вини потерпілого у нещасному випадку (а.с.69).

Наказом відповідача №169 від 27.04.1998р. дружині потерпілого ОСОБА_3 з врахуванням встановленої вини ОСОБА_4 встановлена та зменшена на 50 % одноразова допомога та виплачено 5 358,30 грн (а.с.65).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами із виплат одноразової допомоги у в звязку із смертю потерпілого, регулюються законодавством чинним на час спірних правовідносин, а саме ст.456 ЦК України (в редакції 1963 року), Законом України "Про охорону праці" (ст.11), Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, повязаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №472 (далі Правил).

Відповідно до приписів вказаного законодавства у разі смерті потерпілого розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не менше п'ятирічного заробітку і, крім того, не менше однорічного заробітку потерпілого на кожного утриманця, а також на його дитину, яка народилася після його смерті.

Якщо комісією з розслідування нещасного випадку встановлено факт невиконання потерпілим вимог нормативних актів з охорони праці, розмір одноразової допомоги може бути зменшено в порядку, що визначається трудовим колективом за поданням власника та профспілкового комітету підприємства, але не більш як на 50 відсотків.

ОСОБА_3 покликається на те, що її права на отримання одноразової допомоги у розмірі п'ятирічного заробітку порушено внаслідок незаконного зменшення відповідачем на 50 % такої допомоги, посилаючись на те, що законодавством не передбачено зменшення такої допомоги у разі смерті потерпілого.

Відповідно до приписів ст. 11 Закону України "Про охорону праці" (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) у разі смерті потерпілого розмір одноразової допомоги повинен бути не менше п'ятирічного заробітку працівника на його сім'ю, крім того, не менше річного заробітку на кожного утриманця померлого, а також на його дитину, яка народилася після його смерті. Якщо нещасний випадок трапився внаслідок невиконання потерпілим вимог нормативних актів про охорону праці, розмір одноразової допомоги може бути зменшено в порядку, що визначається трудовим колективом за поданням власника та профспілкового комітету підприємства, але не більше як на п'ятдесят процентів. Факт наявності вини потерпілого встановлюється по розслідуванню нещасного випадку.

Пунктом 10 Правил регламентовано, що у разі смерті потерпілого розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не менше п'ятирічного заробітку і, крім того, не менше однорічного заробітку потерпілого на кожного утриманця, а також на його дитину, яка народилася після його смерті. Якщо комісією з розслідування нещасного випадку встановлено факт невиконання потерпілим вимог нормативних актів з охорони праці, розмір одноразової допомоги може бути зменшено в порядку, що визначається трудовим колективом за поданням власника та профспілкового комітету підприємства, але не більш як на 50 відсотків.

Пунктом 5.19 Колективного договору на 1998 рік передбачено, що у випадку, якщо нещасний випадок стався внаслідок порушення потерпілим вимог нормативних актів з охорони праці, розмір одноразової допомоги зменшується на 50 %. Факт наявності вини потерпілого встановлюється комісією з розслідування нещасного випадку (а.с.71).

Відповідно до п.36 Правил рішення про відшкодування шкоди оформляється наказом (розпорядженням) власника, в якому зазначаються особи, яким установлюється відшкодування шкоди, його розміри потерпілому або кожному членові сім'ї потерпілого, а також терміни виплати. Копія наказу (розпорядження) власника про відшкодування шкоди або мотивована письмова відмова вручається заінтересованій особі протягом 10 днів з дня прийняття рішення.

Розслідування нещасного випадку, що трапився з потерпілим ОСОБА_4 здійснювалось у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року за № 623 «Про Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях", в результаті чого було складено відповідний Акт (а.с.66-67). Комісією з питань охорони праці від 23.04.1998 року встановлено 50 % вини потерпілого у нещасному випадку (а.с.69).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність позовних вимог щодо незаконного зменшення відповідачем одноразової допомоги позивачу, оскільки був встановлений факт невиконання потерпілим вимог нормативних актів з охорони праці та встановлено 50% його вини у нещасному випадку. Зменшення відповідачем розміру одноразової допомоги позивачу, як дружині потерпілого до 50 % не суперечать вимогам ст.11 Закону України "Про охорону праці" (в редакції закону на час спірних правовідносин), ч.6 п.10 Правил та п.5.19 Колективного договору на 1998 рік.

Посилання суду на те, що позивач ОСОБА_3, отримавши у 1998 року одноразову допомогу зменшену відповідачем з врахуванням вини потерпілого у нещасному випадку, фактично погодилась з її розміром і не зверталась до відповідача зі скаргами, є викладенням обставин справи, і не послугувало підставою для відмови у задоволенні позову через недотримання позивачем позасудового порядку вирішення спору. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, на час смерті її чоловіка ОСОБА_4, виповнилось 52 роки, вона отримувала пенсію по «гарячій сітці». Посилання суду першої інстанції на те, що позивач ОСОБА_3 не входить до кола осіб, які у разі смерті потерпілого мають право на відшкодування шкоди ґрунтуються на приписах ст.456 ЦК України (в редакції 1963року) та п.8 Правил, оскільки такими особами є:

1) діти, які не досягли 18 років; вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років;

2) жінки старші 55 років і чоловіки старші 60 років;

3) інваліди на час інвалідності;

4) один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює і доглядає дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років.

Проте, колегія суддів вважає, що право на отримання одноразової допомоги у розмірі пятирічного заробітку потерпілого, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, має його сім»я, оскільки вказане відшкодування передбачено ч. 4 п.10 Правил та п.5.19 Колективного договору. Позивач, як дружина потерпілого, була тією особою, якій така допомога належала до виплати та була виплачена з врахуванням ступеня вини потерпілого у нещасному випадку.

З огляду на те, що судом першої інстанції правильно вирішено спірне питання про те, що відповідач, зменшуючи розмір одноразової допомоги у звязку із встановленою виною потерпілого у нещасному випадку, не порушив приписів діючого на той час законодавства, то правильним є висновок суду про те, що право позивача на отримання такої допомоги не порушено. Помилковий висновок суду першої інстанції про те, що позивач не мала право на отримання вказаної одноразової допомоги не вплинув на правильність вирішення спору.

Посилання апелянта на приписи ст.ст.440, 450 ЦК України (в редакції 1963 року) не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказані норми не регулюють спірних правовідносин та відносяться до загальних підстав відшкодування шкоди, в тому числі, шкоди, що заподіяна джерелом підвищеної небезпеки. Проте спірні правовідносини про відповідальність за смерть громадянина, повязаної з виконанням ним трудових обовязків врегульовані ст.456 ЦК України (в редакції 1963 року)

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду у стягненні одноразової допомоги у розмірі річного заробітку на утриманця не може бути задоволено виходячи з наступного.

Хоча вказані позовні вимоги судом першої інстанції визнані такими, що подані до суду з порушенням вимог ст.31 ЦПК України, тобто після початку розгляду судом справи по суті, і апеляційна скарга не містить заперечень з цього приводу, проте у оскаржуваному рішенні суду наявний аналіз нормативно правових актів, що регулює вказані вимоги та висновок суду про те, що позивач не відноситься до кола осіб, які перебували на утриманні потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. З таким висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Пунктом 8 Правил передбачена виплата у разі смерті потерпілого не меньше однорічного заробітку потерпілого на кожного утриманця. Матеріали справи не містять доказів знаходження позивача на утриманні потерпілого, відсутні посилання позивача на докази про те, що заробіток її чоловіка був основним джерелом її існування. Посилання апелянта на те, що на час смерті потерпілого вона перебувала з ним у шлюбі та знаходилась на пенсії по «гарячій сітці» не є правовою підставою для визнання її утриманцем потерпілого.

Оскільки судом не встановлено порушеного права позивача ОСОБА_3 під час виплати їй одноразової допомоги у звязку зі смертю її чоловіка на виробництві то вірним є висновок суду про відмову у задоволенні похідних вимог про індексацію та корегування відповідних сум та стягнення моральної шкоди.

Тому з урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами та закон, що їх регулює, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності вирішення справи та не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду та задоволення вимог, які викладені у прохальній частині апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: