Справа № 308/2994/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3І,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ужгородська міська рада , треті особи на стороні позивача - ОСОБА_5 /ОСОБА_3/ ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з озовом до ОСОБА_3 , Ужгородська міська рада , треті особи на стороні позивача - ОСОБА_5 /ОСОБА_3/ ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Свій позов мотивувала тим, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 було оформлено свідоцтво про право власності на житло, а саме однокімнатної квартири загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Згідно вказаного свідоцтва про право власності на житло співвласниками однокімнатної квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з розподілом по 1/5 частки кожного співвласника.

Так, право власності на однокімнатної квартири загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, позивачка набула у порядку приватизації житлової кімнати у гуртожитку, так як працювала на ВАТ «Ужгородський механічний завод» у період з 1985 року по 1996 рік , і згідно протоколу № 11 від 31 липня 1996 року вона отримала кімнату в гуртожитку, що стало підставою для приватизації.

З 21.08.1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, але через неприязне ставлення відповідача ОСОБА_3 до мене ОСОБА_1 й непорозуміння в середині сім'ї шлюб між ними було розірвано, у відповідності до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в 1991 році .

Таким чином, з 1991 року вони перестали бути однією сім'єю, вести спільне господарство і мати взагалі які не будь родинні відносини, однак ОСОБА_3 і надалі продовжував проживати на той час ще не переданій мені кімнаті в гуртожитку, яку в подальшому приватизувала і 10 вересня 2009 року оформила свідоцтво про право власності на житло.

Таким чином, при оформленні свідоцтва про право власності на житло також було вписано ОСОБА_3 як власником 1/5 частки квартири, хоча відповідну кімнату в гуртожитку позивачці було виділено 31 липня 1996 року, а сторони не були однією сім'єю і не перебували в будь-яких стосунках вже досить тривалий час, а саме понад п'ять років, окрім того відповідач відмовлявся з'їхати з займаного житла, у зв"язку з чим позивачка не хотіла в примусовому порядку виселяти його так як він все таки являється батьком її дітей, а тому він залишався тимчасово там проживати.

Таким чином, на момент оформлення свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 2009 року помилково було внесено ОСОБА_3 як співвласника однокімнатної квартири загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і виділено йому частку в розмірі 1/5, що порушило наші права як співвласників, так як обмежило наше право власності й зменшило їх частки у володінні квартирою.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд такий задовільнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, проси суд відмовити в задоволенні такого.

Представник ужгородської міської ради в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Разом з тим, до суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності .

ОСОБА_3Р в судовому засіданні викладені в позові обставини підтримав та просив суд такий задовільнити.

Третя особа ОСОБА_5Р, до суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, оцінивши допустимість та належність кожного доказу ,суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задовлення з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 11, 60 ЦК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 було оформлено свідоцтво про право власності на житло, а саме однокімнатної квартири загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Згідно вказаного свідоцтва про право власності на житло співвласниками однокімнатної квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з розподілом по 1/5 частки кожного співвласника.

Так, право власності на однокімнатної квартири загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, позивачка набула у порядку приватизації житлової кімнати у гуртожитку, так як працювала на ВАТ «Ужгородський механічний завод» у період з 1985 року по 1996 рік , і згідно протоколу № 11 від 31 липня 1996 року вона отримала кімнату в гуртожитку, що стало підставою для приватизації.

З 21.08.1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, але через неприязне ставлення відповідача ОСОБА_3 до ОСОБА_1 й непорозуміння в середині сім'ї шлюб між ними було розірвано, у відповідності до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в 1991 році .

Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

В силу ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( від 19.06.1992 року з послідуючими змінами та доповненнями), приватизацією є відчуження на користь громадян у їх власність квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.).

Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю та продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з ст. 6-8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» члени сім'ї наймача у тому числі і неповнолітні мають однакове право нарівні із наймачем на приватизацію житла.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Так, в судовому засіданні встановлено , що ОСОБА_3І на момент отримання позивачкою житла та станом на час отримання свідоцтва про право власності вже не був членом її сім"ї з огляду на розірвання ними шлюбних відносин з 1991 року та припинення ведення спільного господарства , хоча і проживав ІНФОРМАЦІЯ_1, тільки з огляду на те, що позивачка сподівалась на його добропорядність, на підставі чого і підписала при приватизації дозвіл на приватизацію за колишнім чоловіком 1/5 частини квартири. Так, відповідач протягом тривалого часу , чинить перешкоди співласникам володіти та користуватись їх майном, що стверджується Рішенням Ужгородського міськрайонного суду по справі №2п-3960/10, рішенням від 29.01.2014 року по справі №2-6664/11 та Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду №308/3480/15 від 30.03.2015 року , а саме позивачі змушені були проживати на кухні, так як відповідач не пропускав їх проживати до житлової кімнати , а згодом і взагалі покинути вказану квартиру.

Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням в цивільні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім наведеного, необхідним є зазначити, що відповідачем суду не надано жодного доказу того, що він визнаний членом сім"ї ОСОБА_1М, після їх розлучення та не надано доказів на підставі яких суд міг би прийти до висновку, що в нього станом на 2009 рік було право на приватизацію саме вказаної частини квартири .

Згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Отже , суд прийшовши до висновку про скасування свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 2009 року, №248 в частині зазначення ОСОБА_3 власником на 1/5 частку права власності на однокімнатну квартиру в частині зазначення ОСОБА_3 власником на 1/5 частку права власності на однокімнатну квартиру, також приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 право власності по 1/4 частки на вищевказану квартиру..

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_3І подав до суду клопотання про застосування строку позовної давності , яке мотивував тим, що позивачка знала про наявність в нього свідоцтва на право власності з моменту його отримання , тобто з 10 вересня 2009 року, однак з відповідеим позовом до суду не зверталась .

Так, суд не може задоволити вказане клопотання та поставити наведені відповідачем докази в основу свого рішення, оскільки, як тільки позивачка дізналась про порушення своїх прав з 2010 року вона зверталась до суду з різними позовами з метою захисту її прав та законних інтересів.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

РІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ужгородська міська рада , треті особи на стороні позивача - ОСОБА_7 /ОСОБА_3/ ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло - задоволити.

Скасувати свідоцтво про право власності на житло від 10 вересня 2009 року, №248, видане рішенням Виконавчого комітету ужгородської міської ради в частині зазначення ОСОБА_3 власником на 1/5 частку права власності на однокімнатну квартиру загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 право власності по 1/4 частки на однокімнатну квартиру загальною площею 34,7 кв.м. з них житлової 17,8 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись 18.05.2015 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8