АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/4594/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Саадулаєв А.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Союз» про стягнення аліментів та неустойки за весь час прострочення сплати аліментів,

встановила:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила :

- стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 33% з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно , в тому числі за минулий час, починаючи з 01 серпня 2014 року та до досягнення дочкою повноліття,

- стягнути з відповідача додаткові витрати на розвиток дитини у розмірі 6100 грн. на місяць, починаючи з 01 серпня 2014 року та до досягнення дочкою повноліття,

- стягнути неустойку за весь час прострочення сплати аліментів та витрати на оплату послуг адвоката та інших юридичних послуг .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн. щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2014 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказувала, що судом було безпідставно визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки відповідача було звільнено з роботи під час розгляду даної справи, що підтверджує факт його ухилення від виконання батьківських обов'язків. Крім того, звільнення відповідача з роботи за два дні до винесення оскаржуваного рішення не може свідчити, що відповідач не має доходу або цей дохід має мінливий, нерегулярний характер. Суд першої інстанції не звернув уваги на клопотання позивача про витребування інформації про усі види доходу, заробітку, винагороди та інших відомостей стосовно інших доходів відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно врахував стан здоров'я відповідача та обставину щодо надання ним матеріальної допомоги бабусі, оскільки відповідними доказами стан здоров'я останнього не доведено, а бабуся не входить до вичерпного переліку родичів, відповідно до ст. 182 СК України.

Зазначала, що висновок суду першої інстанції про те, що вимога про стягнення додаткових витрат повинна заявлятись окремо від вимоги про стягнення аліментів, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки вказані вимоги пов'язані між собою та підлягають розгляду разом, а отже суд обмежив позивача у здійсненні наданих їй законом прав.

Щодо стягнення аліментів за минулий час, то позивач зверталась до відповідача з приводу отримання аліментів, однак не могла їх отримати, що підтверджується відповідними доказами. При цьому суд не врахував, що відповідач визнав ту обставину, що допомогу на утримання дитини він надавав позивачу по липень 2014 року.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Представник третьої особи при вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, про місце, дату і час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення 13.07.2015 року. Доказів поважності причин неявки відповідача та його представника в судове засідання не подано, тому клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи колегією суддів відхилено та визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності згідно з вимогами ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.10.2007 року уклала шлюб з відповідачем, від якого сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач та відповідач мають зареєстроване місце проживання у м. Донецьку, проте обоє фактично проживають у м. Києві з 2009 року. Однак з червня 2013 року відповідач не проживає з сім'єю, з серпня 2014 року коштів на утримання дитини не надає. Дитина проживає разом з позивачем, відповідач офіційно працевлаштований, тому має змогу сплачувати аліменти у розмірі 33 % від усіх видів заробітку ( доходу).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2007 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 03 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем за адресою АДРЕСА_1.

Згідно з квитанціями про перерахування коштів, відповідач у період з серпня 2013 року по липень 2014 року систематично надавав позивачу грошові кошти в середньому 6000 грн. щомісячно.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн. щомісячно, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що відповідач офіційно працевлаштований.

При цьому суд виходив з того, що на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідач ОСОБА_3 не працював, оскільки наказом від 09.02.2015 року його звільнено з посади начальника управління інформаційних технологій ПАТ КБ «Союз» за угодою сторін.

Також судом встановлено, що згідно з договором оренди нерухомого майна від 21.08.2014 року, укладеного на строк до 21.02.2015 року, відповідач орендує квартиру для проживання, щомісячна орендна плата складає 4700 грн. на місяць.

Крім того, у зв'язку із захворюванням очей відповідач має необхідність оплачувати медичні обстеження та лікування, також у відповідача було виявлено захворювання на цервікалгію.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, зокрема, ст. 182 СК України, відповідно до якої при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей; інші обставини, що мають істотне значення.

Норми матеріального права до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необхідності стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом встановлено, що на час ухвалення рішення відповідач звільнений з роботи та не працевлаштований.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2014 році середньомісячний заробіток відповідача на посаді начальника управління інформаційних технологій ПАТ «Комерційний банк «Союз» становив 7465 грн. ( а.с. 145, том 1). Проте 09.02.2015 року відповідач звільнений з посади за угодою сторін.

Згідно з відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за 2014 - 2015 роки станом на 14.07.2015 року, що були витребувані апеляційним судом за клопотанням позивача з Державної фіскальної служби України, ОСОБА_3 09.02.2015 року звільнений з ПАТ Комерційний банк «Союз». Виплачений відповідачу дохід за 1 квартал 2015 року в ПАТ КБ «Союз» становить 19 951 грн. 43 коп., відомості про отримання відповідачем інших доходів у 2015 році - відсутні.

Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст. 182 - 184 СК України та визначив аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн. щомісячно.

Судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги доводи позивача про те, що відповідач працює неофіційно та має високий неофіційний заробіток, оскільки жодних доказів цих обставин матеріали справи не містять.

Визначаючи час, з якого за даним рішенням присуджуються аліменти на дитину, суд першої інстанції правильно визнав за необхідне застосувати ч. 1 ст. 191 СК України - від дня пред'явлення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що аліменти підлягають стягненню за минулий час - з 01 серпня 2014 року, висновків суду першої інстанції не спростовують. Такі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надана належна правова оцінка відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 СК України та відсутності у матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за отриманням аліментів у вказаний період.

Посилання апелянта на те, що такими доказами є її заяви директору середньої школи № 90 м. Києва з проханням не віддавати дочку ОСОБА_4 після занять батькові ОСОБА_3 у зв'язку з його неучастю в утриманні дитини, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені заяви не мають доказового значення в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України, адже не є зверненнями до відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за час прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для стягнення неустойки відсутні, адже позивач звернулась із позовом про стягнення аліментів 31 жовтня 2014 року, і судом рішення про стягнення аліментів раніше не ухвалювалось.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає його законним і обґрунтованим, оскільки основною підставою стягнення неустойки відповідно до ст. 196 СК України є невиконання платником аліментів обов'язку, встановленого рішенням суду. Оскільки такий обов'язок для відповідача ОСОБА_3 до 11.02.2015 року рішенням суду не встановлювався, то правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності за прострочення сплати аліментів - відсутні.

З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на розвиток дитини у сумі 6100 грн. щомісячно колегія суддів також погоджується, враховуючи наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, позивач просила стягнути з відповідача додаткові щорічні передбачувані витрати : 1) витрати навчального характеру для забезпечення динаміки особистого розвитку дитини - 2500 грн. на місяць; 2) витрати на пізнавально-екскурсійний та загальнокультурний розвиток дитини - 2200 євро, що становить 43 000 грн. на рік. Всього 73 000 грн. на рік або приблизно 6100 грн. на місяць.

Обґрунтовуючи такі позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на ті обставини, що у попередні роки відповідач забезпечував дитині особливі умови розвитку : у 2014 році донька ОСОБА_4 закінчила курс навчання у Центрі розвитку дошкільнят «Джерельце» Київського палацу дітей та юнацтва ( вартість навчання 700 грн. в місяць). З вересня 2009 року по травень 2013 року дитина відвідувала дитячо-батьківський заклад дозвілля «Перші кроки» та проходила заняття з розвитку, музичні, з вивчення англійської мови, вартість навчання за кожним напрямком 500 грн. на місяць, всього 1500 грн. в місяць.

Також відповідач систематично та протягом тривалого часу оплачував відпочинок дочки ОСОБА_4 за кордоном України, у чотири - та п'яти- зіркових готелях, вартість перебування в яких становить 100 євро на добу, протягом 10-14 днів, щорічно. Отже, протягом тривалого часу відповідач оплачував додаткові витрати, викликані особливими обставинами - розвитком здібностей дитини, і такі витрати мають передбачуваний характер на майбутнє.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що необхідність стягнення додаткових витрат у розмірі 6100 грн. щомісячно зумовлена тим, що доньці необхідно забезпечувати її розумові здібності, надавати змогу на відвідування різних гуртків та додаткових занять, які є платними. Також необхідно забезпечувати відпочинок за кордоном з метою оздоровлення дитини та її загальнокультурного розвитку, оскільки дитина звикла до такого рівня відпочинку, який раніше забезпечував їй батько.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами ( розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Тобто, аліменти, стягнення яких передбачене ст. 182-184 СК України, спрямовані на забезпечення нормальних матеріальних умов життя дитини. У тих випадках, якщо в силу особливих ( виключних) обставин є потреба, окрім аліментів, у додаткових витратах, суд може стягнути такі витрати.

За змістом вказаної правової норми витрати є додатковими, якщо вони понесені понад витрат, що здійснюються у звичайному житті дитини, та викликані особливими обставинами.

У пункті 18 Постанови № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України звернув увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, належних доказів тих обставин, що витрати у розмірі 6100 грн. щомісячно викликані особливими обставинами, зокрема розвитком певних здібностей ОСОБА_4, матеріали справи не містять. Позивачем не надано суду ні доказів наявності особливих обставин, ні доказів, які б доводили підстави необхідності здійснення у майбутньому таких витрат, ні їх передбачуваного розміру.

Посилання позивача на необхідність здійснення витрат для відпочинку та оздоровлення дитини за кордоном України ( 3600 грн. щомісячно) колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, що такі витрати викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), а також певного розміру цих витрат. Надані позивачем фотографії відпочинку малолітньої ОСОБА_4 у п'яти- та чотиризіркових готелях за межами України, копії закордонних паспортів позивача та дитини не підтверджують обставин, визначених ст. 185 СК України.

Доводи апелянта про необхідність стягнення з відповідача додаткових витрат навчального характеру для забезпечення динаміки особистого розвитку дитини ( 2500 грн. щомісячно), а саме : відвідування гуртків та додаткових занять, колегією суддів також не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки позивачем не надано суду будь-яких доказів, які саме додаткові заняття, спрямовані на розвиток здібностей, відвідує дитина та яка вартість таких занять.

Надані позивачем довідка про відвідування дитиною Центру розвитку дошкільнят «Джерельце» та довідка дитячо-батьківського закладу дозвілля «Перші кроки» такими доказами не є, оскільки не містять розміру понесених витрат чи витрат, які необхідно здійснити. Крім того, з позовної заяви вбачається, що витрати у вказаних дошкільних закладах відповідачем вже оплачені, а з 01.09.2014 року дитина навчається у школі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на розвиток дитини у розмірі 6100 грн. щомісячно - позивачем не доведені, а тому підстави для задоволення цих вимог - відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув з відповідача витрати позивача на правову допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів тих обставин, що позивачу надавалась правова допомога фахівцем у галузі права, а також розміру понесених витрат - позивачем не надано.

В суді апеляційної інстанції позивач підтвердила, що доказів понесених витрат на правову допомогу вона не має, розміру витрат вказати не може. Оскільки кошти на оплату правової допомоги у неї були відсутні, то допомогу у складанні позовної заяви та іншу правову допомогу їй надавали знайомі юристи.

Разом з тим, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. 84, 88, 89 ЦПК України, а також Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

У п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вищевказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не встановлено таких обставин. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: