Справа № 442/1408/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4322/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я.. ОСОБА_2

секретар Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з указаним позовом до відповідача та просила стягнути з відповідача 30 000 грн. компенсації за невикористану відпустку, 20 000 грн. заборгованості із невиплаченої заробітної плати, 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач. Вважає його незаконним, винесеним без повного та всебічного зясування обставин по справі, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Вимоги мотивує тим, що суд в мотивувальній частині рішення не навів дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Зокрема вказує на те, що копію ухвали про відкриття провадження, яка повинна була бути винесена протягом трьох днів з дня надходження позову до суду, не отримувала, судом не було призначено попереднього судового засідання, що позбавило суд провести ретельну підготовку справи до судового розгляду. Судом не вчинялись жодні дії по збору належних та допустимих доказів до судового розгляду, про які вона просила у п.6 позовної заяви. Суд жодним чином не мотивував відмову у виклику та допиті свідків, зазначених у заяві про забезпечення доказів. У рішенні не навів жодних мотивів відхилення фактів, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги. Вказує на те, що саме відповідач ФОП ОСОБА_4 зобовязаний був збирати докази та зобовязаний був надати докази в заперечення цього позову. Суд в порушення вимог ст. ст.185, 187, 189 ЦПК України, не дослідив поданий нею позов, а саме її покази в якості свідка на предмет відповідності останнього вимогам належності та допустимості доказів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники процесу в судове засідання не з»явились. Судом апеляційної інстанції виконано вимоги ЦПК України щодо їх повідомлення про розгляд справи за апеляційною скаргою. Апелянтом отримано судову повістку 17.06.2015 року, однак скеровано клопотання про розгляд справи за апеляційною скаргою у її відсутності. Колегія суддів вважає у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України продовжувати розгляд справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом . Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував рішення тим, що позивач в порушення вимог ст.ст. 59, 60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а відтак відсутні підстави для стягнення заявлених нею виплат з відповідача.

З таким висновком погоджується колегія суддів та вважає, що такий ґрунтується на матеріалах справи.

Звертаючись до суду із зазначеними вище вимогами, позивачем наведено у позовній заяві правові норми, якими врегульовано порядок оплати праці працівника, відшкодування моральної шкоди за порушення законодавства про працю, виплату компенсацій за невикористану відпустку, в тому числі вимоги КЗпП України, роз»яснення, що у Постановах Пленуму Верховного Суду України, конституційні норми, та інше.

Мотивами позову, на які посилається позивач, як на підставу звернення до суду з зазначеними вище вимогами, позивачем зазначено про наступне, що з 1 грудня 2006 року працювала у відповідача на посаді продавця-консультанта без укладення трудового договору.

З червня 2008 року по лютий 2011 роки перебувала у декретній відпустці.

19 листопада 2014 була звільнена без будь-яких пояснень та документів. За таких обставин просила постановити про стягнення з відповідача 30 000 грн. компенсації за невикористану відпустку, 20 000 грн. заборгованості із невиплаченої заробітної плати, 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, яка спричинена через невиплату належної заробітної плати, що зумовило позичання коштів, погіршення стосунків з знайомими та отримання внаслідок цього глибоких моральних страждань.

Перевіряючи обґрунтованість мотивів апеляційної скарги позивача, колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 24 КЗпП України - трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Враховуючи мотиви позову, колегія суддів вважає встановленим факт відсутності між сторонами письмового трудового договору, в тому числі оформлення трудових відносин у відповідності до вимог частин 1-3 ст. 24 КЗпП .

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення зазначених у позові платежів, позивач не вказала, на яких умовах приступила до роботи продавцем консультантом. Які зобов»язання при цьому взято було на себе відповідачем як роботодавцем, в тому числі строки, розмір, вид оплати праці, період та термін відпустки та інше.

За змістом вимог, позивачу з часу виконання роботи взагалі не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, що безперечно є грубим порушенням трудового законодавства, однак остання не заявляла з цього приводу вимог продовж строку понад вісім років, оскільки в позові вказала про існування фактичних трудових відносин з відповідачем з грудня 2006 року, а з позовом про виплату заробітку звернулась у лютому 2015 року.

За змістом Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівнику не може бути нижчою від встановленого державою мінімального розміру заробітної плати.

Однак за відсутності доказів про не отримання заробітку, про що зазначено у позові та за відсутності доказів її виплати відповідачем як роботодавцем, в тому числі при недоведеності існування між сторонами трудових відносин, суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Мотиви скарги про те, що саме відповідач ФОП ОСОБА_4 зобовязаний був збирати докази та зобовязаний був надати докази в заперечення цього позову не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, який покладає обовязок доказування саме на позивача, а не на відповідача в даному випадку. Обов»язок відповідача спростувати позовні вимоги та надати докази виконання останнім трудового законодавства в зв»язку з виникненням між сторонами певних взаємовідносин, не може визнатись обґрунтованим, оскільки позивач на надала доказів підставності позову, а відтак вимагати у відповідача спростовувати те, що не ґрунтується на належних доказах, підстав немає.

Щодо дотримання судом вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України за якою, суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом, то з цього приводу колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

За змістом означеної норми, суд повинен сприяти всебічному і повному з«ясуванню обставин справи і сприяє здійсненню прав сторін у випадках встановлених законом.

Зазначена норма повинна бути дотримана з врахуванням вимог ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Звертаючись до суду про забезпечення доказів шляхом витребування ряду документів у відповідача, згідно заяви від 17.03.2015 року, про що судом постановлено ухвалу від 17.03.2015 року, з врахуванням мотивів позовної заяви позивача про прийняття її на роботу без укладення трудового договору, не свідчить про те, що витребувані позивачем докази можуть підтвердити обставини на які посилається позивач у позовній заяві. Вказана позовна заява не містить жодного посилання на докази, якими така обґрунтовується.

Вимогами ст.ст. 24, 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України, частиною 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що працівнику, який перебував лише у трудових відносинах з роботодавцем гарантується захист його трудових прав, шляхом своєчасного проведення з ним розрахунку в день звільнення, а також компенсація за невикористані дні відпустки.

За відсутності у суду доказів щодо існування самого трудового договору та відповідно його умов, суд першої інстанції обґрунтовано визнав відсутність правових підстав для стягнення з відповідача визначеної позивачем суми заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки, до того ж, розрахунок яких відсутній і жодним чином не обґрунтований, а також у звязку з цим відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не отримувала ухвали про відкриття провадження у справі, яка повинна була бути винесена протягом трьох днів з дня надходження позову до суду та те, що судом не було призначено попереднього судового засідання, що позбавило суд провести ретельну підготовку справи до судового розгляду, правильності висновків суду не спростовує та не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки не впливає на його правильність.

За змістом ч.7 ст. 130 ЦПК України проведення попереднього судового засідання у справі не є обов»язковим. Питання про необхідність його проведення вирішується суддею під час відкриття провадження у справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що будучи належно та завчасно, а саме за 26 днів до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, повідомленою про розгляд апеляційної скарги на рішення суду, позивач не з»явилась в судове засідання, що безперечно є її правом і скерувала заяву про розгляд справи за апеляційною скаргою в її відсутності. За таких обставин, апеляційний суд перевіряє судове рішення з врахуванням мотивів апеляційної скарги позивача, в межах її доводів.

Будучи допитаною в якості свідка в суді першої інстанції позивач ОСОБА_3 додаткових обставин, окрім викладених у позовній заяві з приводу спірних правовідносин, суду не повідомила. Тому її покази в якості свідка не свідчать про обґрунтованість її вимог.

Заявляючи у апеляційній скарзі про допит свідків, про яких заявлено суду першої інстанції, апелянт не вказала за яких обставин не наполягала на їх допиті при обговоренні судом першої інстанції питання про можливість закінчення справи при зібраних судом доказах, а отже без допиту заявлених свідків. Висловлення думки позивача та її представника - адвоката ОСОБА_5, за участю якого відбувалось судове засідання 14 травня 2015 року про можливість завершення справи дає підстави для висновку про те, що клопотання про допит цих свідків в суді апеляційної інстанції не узгоджується з вимогами ч.2 ст. 303 ЦПК України.

Додатково скерувавши суду апеляційної інстанції копію медичної книжки № 683445 від 1 грудня 2006 року із зазначенням даних про її роботу на посаді продавця- консультанта ПП «Брутко», позивачем не надано доказів поважності причини неподання такої як доказу суду першої інстанції.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують .

Тому колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, 313, п.1 ч.1ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді