АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/561/13-ц Номер провадження 22-ц/786/178/15Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого - судді: Кузнєцова О.Ю.

Суддів: Бутенко С.Б., Триголова В.М.

при секретарі: Колодюк О.П.

за участю представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Колєснікова В.О., відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що між сторонами був укладений договір № PLG0GK від 04.04.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_4 04.04.2008 року отримав кредит у розмірі 49000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04.04.2028 року. Цього ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1

Однак умови договору відповідач не виконав. Станом на 13.02.2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 106699 долари США 50 центів, що еквівалентно 852528 грн. 99 коп. Прохав в рахунок погашення даної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на вищевказаний житловий будинок та виселити відповідача разом з іншими особами, які зареєстровані та/або там проживають.

Позивач уточнив позовні вимоги та прохав виселити крім відповідача ОСОБА_4 і членів його сім'ї, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що зареєстровані та проживають у спірному будинковолодінні.

В квітні 2013 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № PLG0GK від 04.04.2008 року недійсним, посилаючись на те, що кредитний договір укладений в умовах застосування Банком недобросовісної практики введення споживача в оману, містить умови, які є несправедливими, кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, а тому прохав суд на цих підставах визнати кредитний договір від 04 квітня 2008 року недійсним.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року цивільний позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та зустрічний цивільній позов ОСОБА_4 залишені без задоволення.

Додатковим рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 21 січня 2015 року доповнено вступну, мотивувальну частини рішення.

Доповнено другий абзац резолютивної частини рішення після слів «споживчого кредиту» наступним текстом: «та договору іпотеки від 04.04.2008 року».

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» прохає рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 прохає рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення по суті, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, оскільки судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та неповного з»ясування усіх обставин.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарги колегія суддів приходить до висновку про їх відхилення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», місцевий суд вірно встановив фактичні обставини справи, що 04 квітня 2008 року між сторонами укладено договір № PLG0GK, за умовами якого ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» надало відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4 гроші в розмірі 49000 доларів США 00 центів зі сплатою 12,00% річних, строком до 04.04.2028 року.

Цього ж дня для забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту з ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № PLG0GK, предметом якого є житловий будинок загальною площею 108.5 кв. м., житловою площею 74 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1, належний відповідачу за первісним позовом на праві власності (а.с. 73).

Місцевим судом також вірно встановлено, що умови кредитного договору відповідач належним чином не виконував, в зв'язку з чим станом на 13.02.2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 106699 долари США 50 центів, що еквівалентно 852528, 99 грн.

Встановивши дані обставини, вірно застосувавши вимоги п.1 ч. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-УП «Про мораторій про стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», місцевий суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року та виселення відповідачів зі спірного житла.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

07 червня 2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року.

Даний закон поширює свою дію на вирішення питання щодо виконання судового рішення в частині звернення стягнення на іпотечне майно.

П.1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-УП) встановлено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (ч. 3 Закону № 1304-УП).

Днем опублікування Закону № 1304-УП є 7 червня 2014 року (Голос України № 109).

Місцевим судом вірно встановлено, що загальна площа спірного будинку за адресою : АДРЕСА_1 складає 108.5 кв. м., житлова площа - 74,00 кв. м. Дане житло є місцем постійного проживання відповідачів (а.с.31,78-80).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо безпідставності заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Місцевим судом також вірно зазначено, що Банк не позбавлений права звернутися до суду про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Таких вимог в даній справі позивачем заявлено не були.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині невірного застосування місцевим судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суперечать нормам цього закону та не заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, порушень ст.ст. 212,213 ЦПК України,на що посилається апелянт, не вбачається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, місцевий суд виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Як вже зазначалось та встановлено місцевим судом, що між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 квітня 2008 року було укладено кредитний договір (а.с.13-18). Згідно умов даного договору останньому надано кредит в розмірі 49000 доларів США зі сплатою 12% річних та строком погашення кредиту не пізніше 04 квітня 2028 року. Позичальник зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути суму кредиту до встановленої у договорі дати, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором. З метою забезпечення кредитного зобов'язання 04 квітня 2004 року укладено договір (іпотеки ) застави житлового будинку (а.с.25-23), посвідченого приватним нотаріусом у встановленому законом порядку.

Згідно зазначеного кредитного договору встановлено, що видача готівки позичальнику через касу банку здійснюється в іноземній валюті - доларах США, шляхом переведення цієї суми на картковий рахунок.

Сторонами також було встановлено, що позичальник погашає заборгованість за договором у відповідності до Графіку (Додаток №1 до кредитного договору).

Місцевим судом також вірно встановлено, що сторони спірного договору в добровільному порядку визначили всі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит, про що свідчать підписи сторін в договорах.

Окрім того, як пояснював ОСОБА_4 в суді першої інстанції та на що посилається в апеляційній скарзі, ним у рахунок погашення кредиту сплачено 13 156 дол. США та 5325,86 грн., чим самим він підтвердив, що прийняв умови договору та згодний з ними.

Встановивши вказані обставини місцевий суд правильно дав аналіз нормативно правовим актам , які регулюють спірні правовідносини, зокрема вимогам ст. 192 ЦК України, Закону України « Про банки та банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та іншим нормативно правовим актам та правомірно прийшов до висновку, що видача кредиту у іноземній валюті та повернення кредиту в іноземній не суперечить вимогам чинного законодавства.

Також, враховуючи, що закон зворотної чинності в часі не має, ст. 5 ЦК України, та враховуючи принципи свободи та правомірності договору ст. 6 та ст.204 ЦК України , не суперечать вимогам чинного законодавства п. 2.3.1 укладеного між сторонами кредитного договору щодо права банку змінювати відсоткову ставку, оскільки спірний договір укладався 04.04.2008 року. На час укладення договору в Цивільному Кодексі була відсутня ст. 1056-1.

Є необґрунтованими доводи апелянта щодо застосування до правовідносин сторін вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки цей закон регулює правовідносини у сфері господарської діяльності, а спірний кредитний договір укладений між банком та фізичною особою.

Метою кредиту згідно з п.8.1 договору є використання кредиту на споживчі цілі, придбання нерухомості, а не на господарську діяльність.

Окрім того колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що наявність в матеріалах справи висновку судово-економічної експертизи № 1186 від 31.01.2014 року, якою встановлені певні порушення Банку з завищення відсоткової ставки, дає право позивачу за зустрічним позовом на звернення до суду з позовними вимогами про зменшення нарахованих до виплати сум коштів, а не на визнання кредитного договору недійсним.

Посилання апелянта на правову позицію, викладену в ухвалі ВССУ від 17.12.2014 року у справі за позовом ПАТ КБ "ПРиватБанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки встановлені обставини у справі, яка була предметом перегляду в касаційній інстанції стосуються ухвалення судом першої інстанції рішення до моменту набрання чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому є відмінними від обставин в даній справі.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Підстави для переоцінки доказів у справі колегією суддів не встановлені.

Керуючись ст.ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 316 , 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: (підпис) О.Ю. Кузнєцова

Судді: (підписи) С.Б. Бутенко

В.М. Триголов

З оригіналом згідно: