Справа № 489/6931/14-ц
Номер провадження 4-с/489/1/15
Ухвала

Іменем України

27 березня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Малого приватного підприємства "Алсу" на бездіяльність державного виконавця та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив

У жовтні 2014 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, якою просив визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 4273174 за виконавчим листом № 2-91, виданим 03.03.2006 Ленінським районним судом м. Миколаєва та визнати неправомірними дії начальника Головного управління юстиції у Миколаївській області щодо відмови у закінченні зазначеного виконавчого провадження, а також зобов'язати Головне управління юстиції у Миколаївській області винести постанову про закінчення зазначеного виконавчого провадження.

Зазначають, що на теперішній час виконано виконавчий лист і у скаржника відсутнє самовільно забудоване майно за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2 та м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2-А, однак, на своє звернення щодо закінчення виконавчого провадження, скаржник отримав повідомлення про відсутність підстав для завершення виконавчого провадження. В зв'язку з чим, скаржник змушений звернутись до суду з даною скаргою.

Представник скаржника в судовому засіданні вимоги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, подав заяву в якій просив відмовити в задоволенні скарги.

Стягувачі у виконавчому провадженні в судове засідання не з'явилися. ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволенні скарги.

Дослідивши матеріали скарги та справи, судом встановлено такі обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2005 у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ПП Алсу про усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією, заборону самочинного будівництва, його знесення та відшкодування шкоди, позовні вимоги було задоволено частково. Заборонено ПП Алсу здійснювати (виконувати) самочинне будівництво прибудови до магазину в будинку № 2 по вул. Новозаводська в м. Миколаєві та зобов'язано його знести зазначену прибудову. Стягнуто з ПП Алсу на користь ОСОБА_4 1 565 грн. - матеріальної шкоди; 1 2560 грн. - моральної шкоди. А всього 2 815 грн.; стягнуто з ПП Алсу на користь ОСОБА_3 2 780 грн. - матеріальної шкоди та 1 450 грн. - моральної шкоди, всього 4 230 грн. Стягнуто з ПП Алсу на користь ОСОБА_5 компенсацію моральної шкоди. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили.

На виконання вищезазначеного рішення суду, 03.03.2006 виданий відповідний виконавчий лист № 2-91.

17.03.2006 державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91.

16.07.2007 вказане виконавче провадження було передано на виконання до Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Миколаївській області.

Скаржник у своїй скарзі зазначає, що на теперішній час виконано виконавчий лист і у скаржника відсутнє самовільно забудоване майно за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2 та м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2-А, однак, на своє звернення щодо закінчення виконавчого провадження, скаржник отримав повідомлення про відсутність підстав для завершення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів скарги, 17.09.2014 скаржник звертався до начальника підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Миколаївській області з заявою про закриття виконавчого провадження.

24.09.2014 своїм листом начальник підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Миколаївській області повідомив скаржника, що станом на час розгляду заяви відсутні підстави для завершення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

Статтею 383 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Статтею 124 Конституції України та статтею 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Скаржником не доведено яким чином бездіяльність державного виконавця щодо незакінчення виконавчого провадження порушує його права і свободи, а також які саме права і свободи було порушено.

Суд виходить з того, що бездіяльність державного виконавця має місце тоді коли законодавством передбачено обов'язок вчинення певної дії, однак державний виконавець ухиляється від її вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи державний виконавець у вересні 2014 року звернувся до суду з поданням про встановлення способу виконання рішення суду. Тобто, державний виконавець з метою виконання рішення суду вважав за необхідне вчинити додаткові дії, тому звернувся до суду з відповідним поданням.

Згідно зі статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що боржник може оскаржити бездіяльність державного виконавця виключно в судовому порядку.

У відповіді від 24.09.2014 за № 02.1-24/5763 начальник відділу примусового виконання рішень повідомляє, що державним виконавцем вживаються заходи з метою виконання рішення, а тому відсутні підстави для завершення виконавчого провадження.

Мале приватне підприємство "Алсу" є боржником у виконавчому провадженні, тому начальник відділу примусового виконання рішень не зобов'язаний був розглядати скаргу (заяву), тому не міг порушити права боржника.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 6 роз'яснено, що суд не має права зобов'язувати державного виконавця чи іншу посадову особу до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Стягувачем у запереченнях проти скарги вказано на необхідність стягнення зі скаржника судового збору в дохід держави.

Ураховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується (п. 14 вказаної вище Постанови Пленуму). Стаття 388 ЦПК України передбачає розподіл витрат сторін, пов'язаних з розглядом скарги. Тому суд вважає, що відсутні підстави для стягнення зі стягувача в дохід держави судового збору.

Керуючись ст. 383, 386, 387, 369 ЦПК України, суд

ухвалив

Відмовити в задоволенні скарги Малого приватного підприємства "Алсу" на бездіяльність державного виконавця та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня при проголошенні ухвали - з дня її отримання.

Суддя В. В. Кокорєв