Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"29" травня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В., при секретарі Кадимовій А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі свідоцтва про право власності з 04.02.1985 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. За його згодою у 2005 році по вказаній адресі був зареєстрований його син, відповідач по справі. Вказав, що відповідач не мешкає у будинку з листопада 2014 року. Також, посилаючись на ст. 116 Житлового кодексу України зазначив, що ОСОБА_2 періодично порушує його права, відносно нього з цього приводу розглядається кримінальна справа. Просив визнати відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1. Пізніше позивач змінив позовні вимоги, остаточно просив виселити відповідача з будинку АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, однак судові повістки вручити не виявилось можливим, у зв'язку із його відсутністю за місцем реєстрації.

У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення.

Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

На підставі свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно відомостей домової книги для прописки громадян, що мешкають у будинку АДРЕСА_1, відповідач зареєстрований за вказаною адресою. Також такі дані підтверджуються довідкою комітету самоорганізації населення «Волонтерівка».

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 47 Конституції України кожний має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так виселення, згідно із ч. 1 ст.116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жил приміщення. Або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З аналізу ч. 1 ст.116 ЖК суд вбачає різні заходи попередження і громадської дії, а саме: офіційні застереження, рішення суду про притягнення до відповідальності, постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, протоколи або ухвали громадських організацій, трудових колективів, які засудили дії винної особи.

У листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ» в п. 48 роз'яснено, що виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів сім'ї на підстав ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами. А заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що систематична противоправна поведінка його сина робить неможливим для нього проживання з ним в одному будинку. На підтвердження надані копія постанови Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 17.03.2015р. та вирок того ж суду від 13.05.2015 року щодо притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Так, згідно постанови Іллічівського районного суду від 17 березня 2015 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, вказаною постановою судом встановлено, що відповідач раніше притягався до адміністративної відповідальності 14.10.2014р. та знову 15.02.2015 року знаходячись у будинку позивача погрожував фізичною розправою та вчинив психологічне насильство в сім'ї повторно протягом року.

Більше того, вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 13.05.2015р. ОСОБА_2 був засуджений за ч. 1 ст. 125, за те що він 13.11.2014р., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, в ході сварки з його батьком ОСОБА_1, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс останньому численні удари кулаком в область обличчя, після чого взяв в руки дерев'яний стілець та почав наносити ним численні удари по тулубу та кінцівкам, внаслідок чого спричинив своєму батько позивачу тілесні ушкодження у вигляді саден в лобовій, скронево-виличній області, саден на правій кісті, синця та саден на лівій кісті.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, дії відповідача щодо насилля в сім'ї та вчинення в будинку позивача злочину щодо свого батька за обставин встановлених постановою та вироком суду є преюдиційними фактами та вважаються доведеними на підставі закону.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 на підставах, які зазначені у позові є такими, що підлягають задоволенню, оскільки все вищевикладене дає суду підстави вважати встановленим систематичне порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

У зв'язку із задоволенням позовних вимог, судові витрати по справі, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 243,60 грн., сплату якого позивачу було відстрочено до ухвалення судового рішення по справі, підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 64, 116, 157 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн. на користь держави.

Рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов