Справа № 361/5109/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/6674/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 22.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

За участі секретаря: Яруна Я.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Управління Держземагенства у Броварському районі, Великодимерська селищна рада Броварського району Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року позивачі звернулися до суду та просили визнати незаконним та скасувати рішення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області № 214 від 03.07.2012року про передачу у власність ОСОБА_5 / ОСОБА_4 / земельної ділянки к.н.:01:002:0052 для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий ОСОБА_5 на підставі оспорюваного рішення селищної ради, та скасувати державну реєстрацію даного державного акту.

Позовні вимоги позивачка ОСОБА_2 мотивувала тим, що вона є добросовісним користувачем земельної ділянки біля її домоволодіння по вул. Польовій, №19 в с. Велика Димерка, оскільки з свого народження і після смерті батьків протягом всього часу проживала в цьому будинку, постійно користувалась вказаною ділянкою як городом, потім поділила город на дві частини - двом синам - ОСОБА_3 (позивачу) і ОСОБА_6 (батьку відповідачки). У травні 2015 року, коли мала намір передати належну їй земельну ділянку синові ОСОБА_3, дізналася, що вказана земельна ділянка вже передана у власність відповідачці, хоча згоди на передачу вказаної земельної ділянки відподачці вона не давала.

Вважала, що передачею землі у власність відповідачці порушені її права як єдиного законного землекористувача.

Також вказувала, що раніше син ОСОБА_7 разом з дружиною і його дочкою (відповідачкою) проживали у подарованій йому частині будинку, користувались городом, який вона відвела синові, після його розлучення невістка і онука в тій частині будинку не проживали, онука (відповідачка) повернулась жити у будинок вже після смерті свого батька - ОСОБА_6; вона ж спадщину після сина ОСОБА_7 не приймала і не заперечувала, щоб онука жила у другій половині будинку.

Оскільки відповідачка до неї погано ставиться, вирішила сама користуватись землею, а в подальшому передати її сину ОСОБА_8.

Позивач ОСОБА_3 також зазначив, що отримав від матері у дар 1/2 частину будинку, а іншу 1/2 частину отримав його ОСОБА_6 ( батько відповідачки). Раніше городом користувались він з братом, кожен своєю частиною, яку виділила мати. Відповідачка у частину будинку, що належала її батькові ОСОБА_7, повернулася жити лише після смерті батька; про те, що вона приватизувала частину городу, якою раніше користувався ОСОБА_6, і прихопила ще їхньої землі, він дізнався, коли у травні 2015 року звернувся до селищної ради із заявою про приватизацію своєї частини земельної ділянки землі.

Вважав, що відповідачка земельну ділянку отримала незаконно, оскільки мати згоди не давала; він також не ставив свій підпис у документах по узгодженню меж.

Тому рішення селищної ради є незаконним і таким, що порушує його права.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду І інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Судом І інстанції встановлено, що рішенням Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області № 214 від 23.03.2012року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка була надана для ведення особистого селянського господарства, та передана безкоштовно у власність ОСОБА_5 площею 0,168га в смт. В.Димерка .

На дану земельну ділянку на підставі рішення ради №214 від 23.03.2012року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1680 га в смт. В.Димерка, для особистого селянського господарства кадастровий номер :01:002:0052.

Згідно свідоцтва про шлюб і паспорту, виданого 24.04.2013року, - ОСОБА_5 зареєструвала 16.03.2013 року шлюб з ОСОБА_9, взяла прізвище чоловіка ОСОБА_9.

Згідно паспортним даним ОСОБА_2 - вона зареєстрована на постійне місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1974 року.

Згідно паспортним даним ОСОБА_3 - він зареєстрований на постійне місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1986 року.

Згідно договору дарування частини будинку від 25.09.2007року ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 1/2 частину будинку з будівлями та спорудами за адресою смт. Велика Димерка, вул. Польова, №19. Дарувальнику дана частина будинку належала на підставі договору дарування від 10.04.2006року, як встановлено, дарувальником у вказаному договорі дарування від 10.04.2006року була ОСОБА_2, яка вказану частку належного їй на той час будинку подарувала онуці ОСОБА_10

Згідно Наказу №136 від 14.03.1983року по радгоспу Великодимерський Броварського району, - на підставі поданих заяв про закріплення земельної ділянки було вилучено до фонду радгоспу земельну ділянку 0,15га у ОСОБА_2 по вул. Польовій, 11, залишивши у її користуванні 0,27га. Закріплено за ОСОБА_6 земельну ділянку 0,15га по вул. Польовій,11, у тому числі 0,13га за рахунок земельної ділянки, вилученої до фонду радгоспу у його матері ОСОБА_2 і 0,02га за рахунок залишків її присадибної ділянки, біля 1/2 частини будинку, яку подарувала йому мати ОСОБА_2 Проведено виправлення по ЗШК.

Згідно довідки Великодимерської селищної ради від 14.09.2015року у звязку з упорядкуванням адресного господарства домоволодіння ОСОБА_2, яке значилось за адресою вул. Польова, 11, значиться за адресою вул. Польова, 19.

Згідно довідки Великодимерської селищної ради від 16.09.2015року №2262 земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства площею 0,1690га ОСОБА_5Г./ ОСОБА_9/, кадастровий номер :01:002:0052 , поштова адреса не присвоювалась.

Сторонами не оспорювався той факт, що позивачка дійсно ще при житті сина ОСОБА_6 здійснила відчуження належного їй будинку за адресою смт. В.Димерка, вул. Польова,11 (у подальшому номер будинку змінено на №19), зокрема подарувала 1/2 частку будинку синові ОСОБА_6 - батьку відповідачки, і здійснила відчуження другої половини будинку подарувала частину у будинку ОСОБА_10 (яка у подальшому в свою чергу подарувала вказану частку позивачу ОСОБА_2П.), тобто позивачка ОСОБА_2 втратила право власності на раніше належний їй будинок з законних підстав, за власним волевиявленням. У подальшому вона не набула права власності на будинок чи на частку у ньому. Тому всі подальші її права щодо даного будинку і земельної ділянки, на якій будинок розташований, не повязані з її правом власності на вказаний будинок.

За змістом ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України - до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення; якщо договором не визначено інше, то до набувача будинку (будівлі, споруди) переходить право на частину ділянки, яка зайнята житловим будинком (будівлею, спорудою), та частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку; а якщо будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то до набувача будинку переходить право користування даною земельною ділянкою , на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду І інстанції про те, що позивачка ОСОБА_2 на момент отримання земельної ділянки у власність відповідачкою, не була ні власником зазначеної земельної ділянки, ні землекористувачем на законних підставах.

Жодного документу на підтвердження своїх прав на земельну ділянку позивачка не надала. Навпаки, з наданого відповідачкою наказу по радгоспу суд І інстанції встановив, що ділянка у позивачки вилучалась разом з даруванням частки будинку сину і передавалась у користування сину ОСОБА_7. Той факт, що позивачка залишилась проживати у відчуженому нею будинку, підтверджує наявність у неї житлових прав, але не доводить і не породжує для неї права власності чи законного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду І інстанції про те, що посилання позивачки, що вона мала переважне право на отримання даної земельної ділянки, нічим не обґрунтоване, не базується на нормах закону. Також посилання позивачки на те, що вона тривалий час - понад 15 років відкрито користується земельною ділянкою і тому набула право на неї, також є такими, що не ґрунтуються на законі. По - перше, позивачка сама підтвердила, що передала дану частину городу синові ОСОБА_7 у користування разом з відчуженням на його користь частки у будинку. Подруге, позивачка позову про визнання права власності за набувальною давністю не заявила, і це не є предметом розгляду в даній справі. Сам факт користування земельною ділянкою біля будинку, який позивачка подарувала, не породжує для неї права постійного користування чи першочергово придбання ділянки у власність. До того ж в даному випадку предметом спору є земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а не для обслуговування житлового будинку. Посилання позивача на те, що до передачі даної земельної ділянки у власність відповідачки було необхідним вилучити дану земельну ділянку у позивачки, так само не ґрунтуються на нормах закону, що регулює дані правовідносини, враховуючи, що дана земельна ділянка позивачці (після вилучення за заказом директора радгоспу) не виділялась ні у користування, ні у власність, і тому не підлягала вилученню у неї. Так само були відсутні будь - які підстави для того, щоб отримувати дозвіл чи згоду позивачки ОСОБА_2 на передачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність відповідачці.

Таким чином, суд І інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що передачею даної земельної ділянки у власність відповідачці, права і законні інтереси позивачки ОСОБА_2 не були порушені. І рішення ради про передачу даної земельної ділянки у власність відповідачці не є таким, що порушує права позивачки.

Окрім вказаного,суд І інстанції обґрунтовано вважав посилання позивачки, що через погане до неї ставлення відповідачки вона тепер передумала, і хоче повернути землю собі, - такими, що також не ґрунтуються на законі, і не є підставою для визнання рішення ради незаконним та для його скасування.

Щодо вимог позивача ОСОБА_3, колегія вважає необхідним зазначити наступне.

Позивач ОСОБА_3, набувши у власність частку будинку по вул. Польовій,19, отримав права користування земельною ділянкою, на якій будинок розташований. Оскільки в договорі дарування нічого не зазначено щодо прав на земельну ділянку, і враховуючи, що земельна ділянка не перебувала у власності відчужувала майна, то слід вважати, що до набувача частки будинку перейшло право користування земельною ділянкою, на якій набуте майно розташоване, в тих межах, які необхідні для обслуговування будинку згідно ст.120 ЗКУ та ст.377 ЦКУ. Разом з тим, дані норми закону не розповсюджуються на права щодо земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, для отримання якої законом встановлений інший порядок, незалежний від набуття права власності на будинок. Тому сам по собі той факт, що позивач, отримавши у дар частину будинку і відповідно отримавши право користування земельною ділянкою в межах для обслуговування будинку, не є доказом набуття ним права користування іншою земельною ділянкою, в тому числі за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Колегія вважає, що позивач не надав належних доказів в порядку ст.ст. 57-60 ЦПК України, що він постійно користувався вказаною земельною ділянкою (яка передана відповідачці) як присадибною чи для ведення селянського господарства. Позивач не довів, що в земельну ділянку, яка була передана відповідачці для ведення особистого селянського господарства, ввійшла земельна ділянка для обслуговування його частини будинку або її частина. Сам той факт, що передана відповідачці земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства графічно розташована за земельною ділянкою для обслуговування будинку (за нею в тилу в городі), не доказує наявності у позивача набуття права на неї разом з набуттям права власності на частку у будинку. До того ж, як встановлено з показань сторін і свідків, відповідачці передана у власність саме та земельна ділянка, яка була передана її батькові. Для набуття у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства законом встановлено інший порядок. Таким чином, позивач не довів наявності порушення його прав передачею земельної ділянки у власність відповідачці.

Згідно ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться , зокрема, у разі : приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ст.116 ЗК України - передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян здійснюється в межах норм, визначених цим Кодексом, і провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно ст.121 ЗКУкраїни - громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності .

За змістом ст.118 ЗК України, яка регулює порядок надання земельних ділянок у власність громадянам, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі, для ведення селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Дане клопотання громадянина відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, а після його виготовлення приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання земельної ділянки громадянину у власність.

Згідно ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом І інстанції встановлено, що орган місцевого самоврядування не вийшов за межі своїх повноважень. Судом не встановлено порушень процедури, та інших порушень закону.

Посилання позивачів, що передача земельної ділянки відповідачці була проведена швидко і тому з порушеннями, є голослівним і таким, що суперечить закону, та є нічим не підтвердженим припущенням.

Дійсно, згідно ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки можуть передаватись лише після їх вилучення у законних користувачів. Разом з тим, позивачі не надали жодного доказу на підтвердження того, що передана у власність відповідачці земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства на той час знаходилась у їх законному користуванні чи у власності. Позивач ОСОБА_3 не довів, що набув таких прав, а позивачка ОСОБА_2, як встановлено, право користування даною земельною ділянкою втратила давно і за власним волевиявленням. Тому посилання позивачів на дану обставину не ґрунтуються на законі і на доказах.

Таким чином, позивачі не довели порушення їх прав при вирішенні питання про передачу даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства відповідачці, не довели порушень радою закону при прийнятті даного рішення чи при видачі державного акту відповідачці, і так само не довели порушень їх прав з боку відповідачки ОСОБА_4

Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Згідно ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ст.393 ЦК України акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується.

Оскільки позивачі не довели іншого, вважається встановленим, що рішення ради , яке оскаржують позивачі, прийнято законно, у відповідності до порядку, передбаченого земельним кодексом, з затвердженням необхідної технічної документації по відведенню земельної ділянки, виготовленої у встановленому порядку, у строки , передбачені законом, повноважним на вирішення даного питання органом. Позивач не довів відсутності необхідної документації чи її недостовірності. Саме по собі посилання на відсутність підпису позивача ОСОБА_3 у документах (в акті узгодження меж з суміжними землекористувачами) є голослівним, нічим не підтвердженим і навпаки спростованим у судовому засіданні. Тому суд не вбачає законних підстав для скасування даного рішення ради.

Права позивачів та їх законні інтереси даним рішень не порушені. Кожен з позивачів має можливість використати своє право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у відповідності до вимог закону і з дотриманням порядку, передбаченого законом.

Оскільки дане рішення органу місцевого самоврядування є законним, і відповідачкою повністю дотримана процедура і вимоги закону щодо отримання земельної ділянки у власність, та вказана земельна ділянка набута нею у власність законно, то відсутні підстави для визнання недійсним державного акту, який виданий їй на підтвердження її права власності.

Відповідно до ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тих обставин, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом І інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом І інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.308, 315 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: