Справа № 326/423/15-цр
Провадження № 2/326/260/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015р. м.Приморськ

Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Булашева Р.Л.,

при секретарі Назарової А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» 04.03.2015р. подано до суду позов про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 6903,32 грн. та судових витрат в розмірі 243,60 грн.

В суд представник позивача не прибув, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За довідкою міграційної служби ОСОБА_2 знята з реєстрації 22.09.12р. і її місце вибуття невідомо. Ухвалою суду від 16.03.2015р. позивача було зобов`язано розмістити виклик відповідача на 20.04.2015р. о 16.00 годині (резервна дата 05.05.2015р. о 09.00 годині) в газеті «Урядовий кур`єр». Проте цієї вимоги не було виконано. В зв`язку з цим суд ухвалою від 27.05.2015р. повторно зобов`язав позивача забезпечити виклик відповідача через засоби масової інформації на 03.07.2015р. о 09.30 годині (резервна дата 10.07.2015р. о 09.30 годині). Однак позивачем повторно не виконано вимогу суду.

Передбачено, що за ст. 76 ч. 9. ЦПК, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, суд не має законного права на розгляд справи без підтвердження належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

За ст. 169 ЦПК передбачено, що суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі: 1) неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Суд застосовував цю норму неодноразово відкладаючи розгляд справи. Проте, за ст. 157 ЦПК суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З огляду на це, суд вичерпав встановлені законом терміни надані для розгляду вказаної категорії цивільних справ, подальше призначення справи на невизначений термін порушує поняття розумного строку розгляду справи, та прямо суперечить ст. 157 ЦПК.

Як визначено в ст. 79 ч.1 п. 6 ЦПК до судових витрат віднесено - витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. За ст. 82 ч.2 ЦПК якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду.

Вбачається, що позивачем не виконано вказані норми процесуального закону та не здійснено оплату та розміщення в ЗМІ виклику відповідача в судове засідання, тому маються підстави для застосування ст. 207 ЦПК.

Проте суд вбачає, що, прямо, вказана ситуація, яка склалась, не має відповідного врегулювання в ст. 207 ЦПК. За ст. 8 ч. 8 ЦПК якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Необхідність вирішення цього питання, в саме процесуальній площині, випливає із змісту ст. 6 п.1 Європейської Конвенцій «Про захист прав людини і основоположних свобод», за якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Закріплення практичного застосування цієї норми, можливо знайти в справі ЕСПЛ «Надточій проти України» від 15 травня 2008р. в якому йдеться мова про розгляд справи судом без участі сторони і викладено в п. 29: суд вважає, що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Можливо, також навести і рішення ЄСПЛ справа «Лучанінова проти України» від 9 червня 2011 р., в якому, зокрма надано висновок про порушення національним судом ст. 6 п.1 Конвенції саме внаслідок незабезпечення права на справедливий суд, та зокрема зазначено в п. 66, щодо заявниці Лучанінової, що її завчасно не повідомили про судовий розгляд, щоб вона могла підготуватися для участі в ньому.

Хоча, зазанчені в цих рішеннях аспекти і не випливали з цивільного процесу, проте їх загальний зміст, на думку суду, потрібно застосовувати щодо всіх категорій справ, що розглядаються національними судами, так як їх недотримання суттєво порушує права громадян на справедливий суд, як загальну концепцію гарантованого ст. 6 п.1 Конвенції права. Окрім того, суд бере до уваги і норму Першого Протоколу ( зі змінами Протокол № 11) до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» ст. 1, за якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, в разі позитивного вирішення питання за позовом, без врахування думки відповідача та надання йому можливості реалізації прав, гарантованих ст.ст. 27, 31 ЦПК, наслідком стане позбавлення особи права щодо певного майна, що без дотримання визначеного законом порядку є неприпустимим.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.97р., визнано чинною на території України вказану Конвенцію з зазначеними в ньому застереженнями.

Вирішуючи питання, чи потрібно врахувати норму ст. 8 ч. 9 ЦПК за якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, суд вважає, що це обмеження стосується інших підстав: проблем із застосуванням матеріальної норми яка регулює спір по суті, тому в цьому випадку не підлягає застосуванню.

На підставі наведених міркувань, суд вважає необхідним застосувати за аналогією закону ст. 207 ч.1 п. 8 ЦПК, та залишити позов без розгляду, що не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду з таким саме позовом.

Щодо судового збору, то позивач може отримати оригінал квитанції про його сплату, та повторно звернувшись до суду з таким позовом, додавши його до позову на підтвердження сплати судового збору, або заявити суду клопотання про повернення судового збору на підставі ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись: ст. 6 п.1 Європейської Конвенцій «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст.ст. 8 ч.8, 82 ч.2, 157, 207 ч.1 п.8, 209, 210 ЦПК України, суд

ухвалив:

Залишити без розгляду позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали направити сторонам.

Оскаржити ухвалу можливо до апеляційного суду Запорізької області, через Приморський районний суд на протязі 5 діб.

Суддя Р.Л. Булашев

Копія вірна: суддя Р.Л. Булашев

15.07.2015