Справа № 204/3159/2012 Провадження № 22-ц/772/2764/2015Головуючий в суді першої інстанції Ковчежнюк В. М.
Категорія 44 Доповідач Медяний В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Вінниця
Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі :
головуючого : Медяного В.М.,

суддів : Стеблюк Л.П., Стадника І.М.,

при секретарі : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 правонаступником якої є військова частина НОМЕР_2 до ОСОБА_1 , треті особи квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці, ОСОБА_2 , служба у справах дітей Гайсинської районної державної адміністрації, про виселення зі службового житлового приміщення,

за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_2 як правонаступника військової частини НОМЕР_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року, -

встановила:
У жовтні 2012 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із указаним позовом до ОСОБА_1 про виселення зі службового житлового приміщення. Посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 належить Міністерству оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 , яка була надана військовослужбовцю ОСОБА_2 на підставі ордера № 104 серії В від 25 березня 2010 року, оскільки він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

У вказаній квартирі ОСОБА_2 проживав разом із членами своєї сім`ї: дружиною ОСОБА_3 та неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які перебували з ним на квартирному обліку.

21 лютого 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Після розлучення ОСОБА_2 змінив свій сімейний стан та проживає разом із дружиною ОСОБА_4 та її дочкою ОСОБА_5 , які зареєстровані у службовій квартирі АДРЕСА_1 , яка належить Міністерству оборони України.

ОСОБА_2 переведений на військову службу в іншу місцевість та є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 (м. Васильків Київської області), у вказаній квартирі не проживає, на квартирному обліку у даній військовій частині не перебуває та службовим житлом не забезпечувався.

Відповідач ОСОБА_6 не є військовослужбовцем та після розірвання шлюбу переставши бути членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , продовжує незаконно, без будь-яких правових на це підстав, займати вищевказане службове житлове приміщення разом із донькою ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 12.05.2003 року належить на праві власності трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 938 від 16.07.2012 року виданою Котовським міськрайонним бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості.

Враховуючи наведене, позивач військова частина НОМЕР_1 просила ухвалити рішення, яким звільнити службову квартиру, виселивши ОСОБА_8 з усіма особами які з нею проживають з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Дана справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року у задоволенні позову військової частини НОМЕР_2 як правонаступника військової частини НОМЕР_1 відмовлено (т. 1 а.с. 200-202).

У апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_2 , як правонаступник військової частини НОМЕР_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права (т. 1 а.с.219-220).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника військової частини НОМЕР_2 як правонаступника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 апеляційну скаргу повністю підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені в ній доводи. Просив рішення суду першої інстанції від 10 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов військової частини НОМЕР_1 правонаступником якої є військова частина НОМЕР_2 задовольнити, виселивши ОСОБА_1 з усіма особами які з нею проживають зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Томчук М.А. та третя особа ОСОБА_2 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній підстави та незаконність рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухвалення нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов`язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов`язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Так, зокрема судом встановлено, що військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 разом зі членами його сім`ї (на той момент) ОСОБА_10 та неповнолітній дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано трикімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 , в яку вони законно вселилися і разом в ній проживали.

Після розлучення ОСОБА_2 змінив свій сімейний стан та проживає разом із дружиною ОСОБА_4 та її дочкою ОСОБА_5 та зареєстровані у службовій квартирі АДРЕСА_1 , яка належить Міністерству оборони України.

У зв`язку із розірванням шлюбу, а згодом і переведенням на військову службу в іншу місцевість військову частину НОМЕР_2 (м. Васильків Київської області), у вказаній квартирі ОСОБА_2 не проживає, на квартирному обліку у даній військовій частині не перебуває та службовим житлом не забезпечувався, що є порушенням його прав на житло.

Відповідач ОСОБА_6 не є військовослужбовцем та після розірвання шлюбу, переставши бути членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , продовжує незаконно, без будь-яких правових на це підстав, займати вищевказане службове житлове приміщення разом із донькою ОСОБА_2 та добровільно на вимогу позивача її не звільняє.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 законно вселилися в службове житло, під час законного в ній проживання, а внаслідок розлучення відповідач стала одинокою матір`ю з неповнолітньою дитиною, а відтак виселити її з дитиною без надання іншого житла заборонено законом.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції через неповно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зазначеній цивільній справі були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав що закріплені у ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР, а саме зазначені гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах, посилаючись при цьому на постанову Верховного Суду України № 6-71 цс11.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

Колегією суддів встановлено, що при новому розгляді справи суд першої інстанції належним чином не врахував висновків колегії суддів суду касаційної інстанції та безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР.

Крім того, судом першої інстанції не враховано та не надано належної оцінки доводам позивача про те, що відповідачу ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 12.05.2003 року належить на праві власності трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Крім того, суд першої інстанції не перевірив твердження відповідача ОСОБА_1 відносно того, що вона у 2014 році продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 , оскільки в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції колегією суддів з`ясовано наявність у відповідача ОСОБА_1 іншого житла, яка визнала, що на підставі договору дарування від 12.05.2003 року їй дійсно належала на праві власності трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , яку вона у 2014 році продала, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2014 року (т. 1 а.с.164). Проте, договір купівлі-продажу суду не надала, зазначивши, що докази на які вона посилається є в матеріалах справи.

Таким чином колегія суддів вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_1 визнала в судовому засіданні вищевикладені обставини, тому відповідно до вимог частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані нею, не підлягають доказуванню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що наявність зазначеної квартири у м. Котовськ відповідач фактично не заперечувала при розгляді справи в суді першої інстанції, зокрема у своїх письмових запереченнях проти позову від 20.11.2012 року (т. 1 а.с.38-39) у якому зазначила, що наявність у неї даної квартири немає суттєвого значення для вирішення справи, оскільки свідоцтво про право власності в матеріалах справи відсутнє та від 19.06.2014 року (т. 1 а.с.160-162) у якому зазначила, що наявність у неї даної квартири немає суттєвого значення для вирішення справи, так як в м. Гайсині інше житло у неї відсутнє, оскільки спір виник в м. Гайсині і наявне житло в м. Котовськ не свідчить про забезпечення її з дочкою іншим житлом.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції донька відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже досягла повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 якому на склад сім`ї надано для проживання зазначену службову квартиру, після розірвання шлюбу вдруге одружився та переведений на військову службу в іншу місцевість - військову частину НОМЕР_2 (м. Васильків Київської області), у вказаній квартирі він не проживає, на квартирному обліку у даній військовій частині не перебуває та службовим житлом не забезпечувався.

Разом з тим, ОСОБА_6 не є військовослужбовцем та після розірвання шлюбу, переставши бути членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , продовжує незаконно, без будь-яких правових на це підстав, займати вищевказане службове житлове приміщення разом із донькою ОСОБА_2 та добровільно на вимогу позивача її звільнити не бажає.

Згідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 3.15 Наказу МО України № 737 (в редакції, яка діяла на час звернення до суду з даним позовом), підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого житла колишні члени сім`ї військовослужбовців, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.

Згідно вимог статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Колегією суддів встановлено та підтверджується доказами у справі те, що відповідач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу 21.02.2012 року з ОСОБА_2 продовжує незаконно, без будь-яких на це правових підстав, займати службове житлове приміщення, а саме службову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить Міністерству оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_2 , хоча мала на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції на праві власності трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні даного позову. Крім того, встановлено, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції донька відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже досягла повноліття, а тому у суду відсутні підстави для застосування норми статті 125 ЖК України.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення першої інстанції суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому залишатися в законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 задовольнити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов військової частини НОМЕР_1 правонаступником якої є військова частина НОМЕР_2 до ОСОБА_1 , треті особи квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці, ОСОБА_2 , служба у справах дітей Гайсинської районної державної адміністрації, про виселення зі службового житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 з усіма особами які з нею проживають зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_2 судовий збір в сумі 229,10 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : підпис. В.М. Медяний
Судді : підписи. Л.П. Стеблюк
І.М. Стадник
Згідно з оригіналом.
Суддя : В.М. Медяний