Провадження № 22-ц/779/2817/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д. секретаря Капущак С. В.

з участю апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4 та його представника

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Івано-Франківська міська рада про визнання необґрунтованою відмови щодо надання згоди на приватизацію квартири та визнання права на приватизацію 1/3 частини квартири та зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, з апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2015 року -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач звернувся з даним позовом та просив ухвалити рішення про визнання необґрунтованою відмову відповідачів від надання згоди на приватизацію квартири по вул. Стуса, 45/74 в м. Івано-Франківську та визнати за ним право на приватизацію 1/3 частини квартири без погодження з відповідачами.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що з 17 грудня 1994 року по 22 липня 2003 року з відповідачем ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Разом з ними проживав син дружини від першого шлюбу ОСОБА_2 24 січня 1995 року на їх сімю було виділено трикімнатну квартиру загальною площею 75, 8 кв.м по вул. Стуса, 45/74 та видано ордер на вселення. 22 липня 2003 року з ОСОБА_3 розлучилися, однак не припинили проживання у спільній квартирі. На даний час має намір приватизувати свою частину квартири, однак відповідачі без жодного правового обґрунтування заперечують, створюючи перешкоди у здійсненні права власності на житло та права на приватизацію частини квартири.

У березні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися із зустрічним позовом, просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим квартирою №74 по вул. Стуса, 45

Заявлені вимоги позивачі за зустрічним позовом обґрунтували тим, що жодних витрат по утриманню спірної квартири ОСОБА_4 з березня 2011 року не несе і не проживає у спірній квартирі. Відповідно до ст. 71, 72, 163 ЖК України особа, яка не проживає в спірній квартирі понад встановлені строки має бути визнана такою, що втратила право на користування в судовому порядку. Вважають, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2015 року позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, просять його скасувати в частині відмови їм в задоволенні вимог про визнання ОСОБА_4В, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі, 74 по вул. Стуса, 45 в м. Івано-Франківську та постановити нове рішення про задоволення їхніх вимог.

Апелянти у скарзі зазначають, що рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову є незаконним і безпідставним, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд проігнорував той факт, що відповідач ОСОБА_4 підтвердив у запереченні, що з 2011 року був змушений більшість часу проводити в домоволодінні своїх батьків в с. Заланів Рогатинського району та виїхав з квартири для того, щоб доглядати за батьками. Станом на 2011 рік батьки ОСОБА_4 вже померли та він переїхав в 2011 році в будинок батьків на постійне місце проживання. Той факт, що ОСОБА_4 з 2011 року не проживає в спірній квартирі підтвердили свідки, тому висновок суду в рішенні про те, що не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог є субєктивним. Відповідач не подав жодних доказів для спростування позову.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянтів, які вимоги скарги підтримали, позивача ОСОБА_4 та його представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції переглядається тільки в межах апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, що стосується визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_4 рішення не оскаржував, тому воно згідно вимог процесуального законодавства у цій частині не підлягає перегляду.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 перебуває у комунальній власності. 24 січня 1995 року ОСОБА_4, його дружині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття приміщення житловою площею 42, 57 кв.м АДРЕСА_4 (а.с. 6). ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі з 13 вересня 1995 року, ОСОБА_2 з 24 вересня 2002 року (а.с. 7).

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про втрату права користування жилим приміщенням, позивачі зазначали, що ОСОБА_4 починаючи з 2011 року переїхав на постійне місце проживання в будинок своїх батьків та залишився там проживати. Крім того, він не несе жодних витрат по утриманню спірної квартири.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є основним квартиронаймачем з 1995 року. Отже, держава забезпечила його спірним житлом, яке він використовував на власний розсуд за цільовим призначенням. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 з 2011 року у більшості часу доїжджав до села Заланів Рогатинського району для догляду за батьками, однак до квартири навідувався.

Позивачі підтвердили, що ОСОБА_4 має ключ від вхідних дверей квартири, а одна із кімнат закрита для користування ним особисто.

Відсутність у ОСОБА_4 ключа від дверей блоку, який дає доступ до трьох квартир на поверсі, не виключає його можливість зайти до спільного коридору за згоди сусідів. Саме так пояснює ОСОБА_4, що потрапляв до квартири за відсутності у ній обох позивачів за зустрічним позовом.

Позивачі у засіданні апеляційного суду підтвердили, що даний спір виник через приватизацію квартири, а у праві на проживання ОСОБА_4 вони не заперечують.

Враховуючи усі докази у справі, жодним чином не можна вважати, що ОСОБА_4 втратив звязок та потребу у житловому приміщенні, через що не може бути визнаний таким, що втратив право на користування квартирою.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді Р.Й. Матківський

ОСОБА_6

ОСОБА_7