Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 08 вересня 2007 року по 12 березня 2014 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу вони набули майно, зокрема, приміщення аптеки і стоматологічного кабінету літ. «Б-1», загальною площею 269,4 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0375 га, що знаходяться по АДРЕСА_1. Позивач вказувала, що будівництво аптеки і стоматологічного кабінету проводилося за кошти її батьків та праці її батька, оскільки він є спеціалістом у сфері будівництва. Вона працювала в даній аптеці, однак після конфлікту з відповідачем, змушена була покинути роботу. Все майно після розірвання шлюбу і на даний час знаходиться в користуванні відповідача, який здає його в оренду, за що отримує дохід. Посилаючись на те, що дійти згоди про добровільний поділ майна подружжя вони не можуть, позивач просила визнати за кожним із них право власності по Ѕ частки вказаного приміщення аптеки і стоматологічного кабінету та по Ѕ частки зазначеної вище земельної ділянки.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у якому просив визнати його особистою приватною власністю приміщення аптеки і стоматологічного кабінету літ. «Б-1», загальною площею 269,4 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,0375 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за цією ж адресою. В обґрунтування позовних вимог відповідач зазначив, що спірні приміщення були збудовані за його особисті кошти, отримані ним у позику до укладення шлюбу з ОСОБА_3 Крім того, рішеннями Красненської селищної ради від 16 січня 2007 року № 17 та від 17 серпня 2007 року № 135 дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва спірного приміщення аптеки і стоматологічного кабінету було надано саме йому. Також відповідач вказував, що вони з ОСОБА_3 тривалий час проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Посилаючись на викладене, просив суд визнати спірне майно його особистою приватною власністю.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по Ѕ ідеальної частки приміщення аптеки і стоматологічного кабінету літ. «Б-1», загальною площею 269,4 кв. м, та по Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0375 га, що знаходяться по АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року рішення Буського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 та про задоволення позову ОСОБА_4 Визнано право особистої власності ОСОБА_4 на приміщення аптеки і стоматологічного кабінету літ. «Б-1», загальною площею 269,4 кв. м, та на земельну ділянку площею 0,0375 га, що знаходяться по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 08 вересня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 12 березня 2014 року.

Рішеннями Красненської селищної ради Буського району Львівської області від 16 січня 2007 року № 17 та від 17 серпня 2007 року № 135 ОСОБА_4 було надано дозволи на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва приміщення аптеки і стоматологічного кабінету по АДРЕСА_1

23 жовтня 2012 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літерою «Б-1», площею 269,4 кв. м, по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом на право власності від 23 жовтня 2012 року, виданим Красненською селищною радою.

10 січня 2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу за реєстраційним № 3, придбав у власність земельну ділянку площею 0,0375 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров'я та соціальної допомоги, для будівництва стоматологічного кабінету та аптеки, що розташовані по АДРЕСА_1, вартістю 16 970 грн.

Земельна ділянка зареєстрована відповідно до вимог законодавства, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 травня 2014 року № НОМЕР_2.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між останнім, виходячи із засад рівності часток.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 та про задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив з того, що майно, яке є предметом зазначених позовів, є особистою приватною власністю ОСОБА_4, набутого хоча і за час шлюбу, але за його власні кошти та не підлягає поділу.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 69 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_308/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, ч. 3 ст. 368 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843416/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843370/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок суду апеляційної інстанції про придбання спірного майна за кошти, отримані ОСОБА_4 до укладення шлюбу на підставі розписки від 21 січня 2007 року, є необґрунтованим, оскільки така розписка не може бути підставою для висновку, що спірне майно є особистою власністю відповідача у розумінні ст. ст. 57, 60 СК України.

Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні не вказав, якими доказами підтверджена та обставина, що отримані 21 січня 2007 року в позику кошти були витрачені саме на будівництво спірного приміщення.

Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що земельна ділянка придбана ОСОБА_4 під час фактичного припинення шлюбних відносин, а тому є його особистою приватною власністю з огляду на те, що під час поділу майна подружжя необхідно встановлювати не тільки час його придбання, а й джерело.

Припинення шлюбних відносин між подружжям не свідчить про припинення ведення ними спільного господарства, оскільки СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> не передбачає обов'язку подружжя спільно проживати, і проживання за різними адресами не впливає на правовий режим майна, придбаного у шлюбі.

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, що ОСОБА_4 не доведено факту придбання спірного майна подружжя за особисті кошти, тому воно підлягає поділу, із виділенням кожному із подружжя рівної частки у вказаному майні.

Ураховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року скасувати, рішення Буського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

І.К. Парінова