УХВАЛА

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

Мостової Г.І., Ситнік О.М.,

за участю представника прокуратури м. Києва - Бужинської Г.Л.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, прокуратури м. Києва, третя особа - Державне казначейство України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року

та касаційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, прокуратури м. Києва, третя особа - Державне казначейство України, про стягнення за рахунок державного бюджету завдану відповідачами майнову шкоду в розмірі 1 400 597,97 грн та в рахунок відшкодування частини моральної шкоди в розмірі 3 000 000,00 грн.

Посилався на те, що 14 грудня 2006 року прокуратурою м. Києва була порушена кримінальна справа відносно нього за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1010/ed_2014_06_19/pravo1/T012341.html?pravo=1>. 31 січня 2007 року позивача було взято під варту та протягом 976 днів він був позбавлений волі та перебував у Київському слідчому ізоляторі. Загальний строк перебування позивача під слідством становить 1 700 днів і весь цей час позивач був обмежений у своїх правах. Справа відносно позивача неодноразово розглядалась судами першої та апеляційної інстанцій, але обвинувального вироку так і не було проголошено.

11 серпня 2011 року старший слідчий СУ ГУ МВС України в м. Києві прийняв рішення про закриття кримінальної справи щодо позивача на підставі п.2 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_48/ed_2014_08_12/pravo1/T124651.html?pravo=1>, ст. 213 КПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1650/ed_2014_08_12/pravo1/T124651.html?pravo=1>. Тобто досудовим слідством не доведено вини позивача та його повністю реабілітовано.

Як зазначає позивач, незаконними діями та рішеннями відповідачів йому була завдана значна майнова (матеріальна) і моральна (немайнова) шкода внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжних заходів тримання під вартою та підписки про невиїзд, нелюдського поводження, утримання в дуже поганих умовах.

Позивач також зазначає, що до порушення кримінальної справи та взяття під варту він отримував дохід у вигляді заробітної плати та дохід від підприємницької діяльності, середньомісячна заробітна плата становила 15 896 грн, а середньомісячний дохід від підприємницької діяльності складав 27 753 грн. Таким чином, позивач за вказаний період втратив грошовий дохід в розмірі 1 400 597,97 грн.

За час тривалого перебування за гратами та тривалого знаходження під слідством йому спричинена значна моральна шкода. Так, до порушення кримінальної справи позивач був забезпеченою людиною та мав авторитет у сім'ї, на виробництві та в суспільстві в цілому, оскільки крім виробництва сільськогосподарської продукції, займався суспільно політичною та громадською діяльністю, був кандидатом в депутати до Верховної Ради України. Незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності за особливо тяжкий злочин, в один момент зганьбило честь та гідність і завдало непоправної шкоди престижу та діловій репутації позивача. Перебування під вартою позбавило позивача спілкування із сім'єю та повністю паралізовані всі можливі життєві зв'язки. А тому моральну шкоду позивач визначив у розмірі 3 000 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 36 290,52 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. У решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, а саме в частині вимог про стягнення моральної шкоди ухвалити нове рішення, яким розмір моральної шкоди збільшити до суми, визначеної в позовній заяві, в частині вимог про стягнення майнової шкоди справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - Ковальчук І.В., просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що заяву ОСОБА_4 про відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дії, має розглядати ГУ МВС України в м. Києві, та дійшов висновку, що слідством не вирішено питання про відшкодування шкоди відповідною постановою (про задоволення заяви чи відмову в її задоволенні). Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під слідством та під вартою позивачу було завдано моральні страждання в сумі 36 290,52 грн за період з 27 грудня 2006 року по 11 серпня 2011 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн, суд апеляційної інстанції виходив з того, що 11 серпня 2011 року постановою слідчого кримінальну справу відносно нього було закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_48/ed_2015_02_12/pravo1/T124651.html?pravo=1> за відсутністю складу злочину; а також із урахуванням характеру та обсягу немайнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, що необхідні для відновлення попереднього стану, беручи до уваги тривалий час перебування під слідством (1 700 днів) та вартою (976 днів) внаслідок незаконного позбавлення волі.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 серпня 2011 року старший слідчий СУ ГУ МВС України в м.Києві Шум В.В., розглянувши матеріали кримінальної справи № 56-1414 виніс постанову про закриття кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Також скасовано запобіжний захід - підписку про невиїзд відносно ОСОБА_4

Постанова слідчого набрала законної сили. Представники відповідачів не заперечували, що постанова слідчого від 10 серпня 2011 року не скасована та набрала законної сили.

У постанові зазначено, що кримінальна справа № 56-1414 порушена 14 грудня 2006 року прокуратурою м. Києва відносно ОСОБА_4 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

25 січня 2006 року ОСОБА_4 було притягнуто як обвинуваченого за ч. 4 ст. 190 КК України.

31 січня 2007 року його було взято під варту, протягом 976 днів він був позбавлений волі та перебував у Київському слідчому ізоляторі.

Провадження у справі відносно ОСОБА_4 закривалось 05 липня та 25 жовтня 2010 року, але постанови слідчих були скасовані.

11 серпня 2011 року старший слідчий СУ ГУ МВС України в м. Києві прийняв рішення про закриття кримінальної справи щодо позивача на підставі п. 2 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_48/ed_2015_02_12/pravo1/T124651.html?pravo=1>, ст. 213 КПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1650/ed_2015_02_12/pravo1/T124651.html?pravo=1>, тобто досудовим слідством не доведено вини позивача та його повністю реабілітовано.

З 02 лютого 2007 року по 02 жовтня 2009 року ОСОБА_4 утримувався в Київському СІЗО.

02 жовтня 2009 року був звільнений на підписку про невиїзд, що підтверджується листом Київського слідчого ізолятора від 12 березня 2014 року № 4976.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ГУ МВС України в м. Києві із заявою в порядку ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

На зазначену заяву старший слідчий з ОВС СУ ГУ МВС України м. Києві майор міліції Полунін В.Ю. повідомив, що відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» факт завдання шкоди та розмір відшкодування шкоди може бути встановлено в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до ГУ МВС України із заявою в порядку ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», але, на свою заяву отримав у відповідь листа про те, що це питання може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно зі ст. 56 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st56> кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16> кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України <nau://ukr/435-15|st23> визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» <nau://ukr/266/94-ВР|st3> відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК України <nau://ukr/435-15|st11>).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» <nau://ukr/266/94-ВР|st1> підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Крім того, п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» <nau://ukr/266/94-ВР|st2> передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1167> моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

У позовній заяві позивач посилався на те, що йому завдана шкода тривалим утриманням під вартою та перебуванням під слідством.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 перебував у місцях позбавлення волі 976 календарних днів, а загальний строк перебування під слідством становить 1700 днів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Стаття 5 цієї Конвенції гарантує право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК <nau://ukr/4651-17> України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

Отже, перебування за гратами та тривалість досудового слідства протягом необмеженого строку може завдавати особі певну шкоду: матеріальну та моральну.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» <nau://ukr95> (далі - Постанова), у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, в абзаці 2 п. 14 Постанови судам роз'яснено про те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

З огляду на приписи ст. 1176 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1176>, ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, на порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 315 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st315> України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st338> України ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st338> України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова О.М. Ситнік