Справа № 399/999/14-ц
Провадження 2/399/7/15
Іменем України

17 червня 2015 року селище Онуфріївка
Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Лях М.М., за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Онуфріївка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,
Свій позов мотивує тим, що протягом кількох попередніх років систематично надавала відповідачу позики в різних сумах. Відповідач частково повертав позики і позичав знову на розвиток своєї підприємницької діяльності, повязаної з сільськогосподарським виробництвом. 28.12.2013 р. сторони звірили свої взаєморозрахунки і вийшло, що в результаті ОСОБА_5 заборгував ОСОБА_2 суму в розмірі гривневого еквіваленту 149 225, 00 доларів США по комерційному курсу продажу на момент звірки.
На підтвердження свого загального боргу в сумі гривневого еквіваленту 149 225, 00 доларів США по комерційному курсу продажу на момент звірки відповідач видав позивачу розписку від 28.12.2013р. із зазначенням загальної суми боргу та уклав з нею письмовий договір позики № 01/01 від 01.01.2014р.
За умовами договору № 01/01 від 01.01.2014р. позивачка ОСОБА_2 передала у власність відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти в сумі гривневого еквіваленту 149 225, 00 доларів США по комерційному курсу продажу на момент укладання договору, а відповідач зобов'язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 01.08.2014р. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач Стрижак В.Г. представив власноруч складену розписку від 28.12.2013 року, яка посвідчує передання позивачем ОСОБА_2 вище значеної грошової суми.
В порушення умов чинного законодавства та умов договору позики відповідач на день подачі позову до суду своїх зобовязань за договором позики не виконав, грошові кошти в сумі гривневого еквіваленту 149 225, 00 доларів США по комерційному курсу продажу на момент повернення позивачу до 01.08.2014р. не повернув.Більш того, отримана 15.08.2014р. (згідно поштового повідомлення про вручення) відповідачем претензія позивача з пропозицією сплатити борг залишилась без відповіді.
Договором позики укладеним між сторонами по справі передбачено (п.6.1. та п.6.2.), що при прострочені повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф в розмірі 10% від неповернутої суми позики, за один календарний місяць, та відсотки в розмірі 24% річних, виходячи з неповернутої суми за весь строк прострочки.Враховуючи на день звернення до суду, а тим більш до постановления рішення по справі сплив календарний місяць з моменту прострочення боргу, ОСОБА_5 має сплатити позивачу :- грошові штраф в сумі гривневого еквіваленту 149 225, 00 X 10% = 14 922, 50 доларів США по комерційному курсу продажу на момент повернення; річні відсотки в сумі гривневого еквіваленту (149225, 00 х 24%) 12 місяців - 2 984, 50 доларів США по комерційному курсу продажу на момент повернення.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Крім того пояснила, що знає відповідача з 2007 року, з того часу співпрацювали, надавали кошти як юридична особа та як фізична особа готівкою. До 2012 року не було проблем. А у 2013 році відповідач кошти отримав, розписку написав, сказав, що з врожаю 2014 року віддасть, а в 2014 році перестав віддавати кошти та йти на діалог. Підтвердила, що приїздила до нього до дому й говорила з його сім»єю. Розписка складена 28.12.2013 року у районі Нафтобази в м. Дніпродзержинську, договір друкувала вона сама. Всі борги по розписках були підраховані й зійшлись на одній сумі. Також пояснила, що не погрожувала відповідачу й тиску не застосовувала.
Представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, просив задовольнити та пояснив, що позивач з 2009 року надавала в борг відповідачеві кошти в долларах США з 2009 року, виріс борг, гроші не повертались вчасно. Підсумувавши борг підрахували, що він складає 149 тис. доларів США на момент звірки. Відповідач ухиляється від виконання зобов»язання тому просив стягнути з відповідача суму боргу та штрафні санкції за прострочення виконання зобов»язання.
Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити та пояснив, що з позивачем співпрацювали з 2008 року все було нормально, платили передоплату. Була заборгованість підприємства «Еліта Придніпров»я». В 2012 році все згоріло, кошти які він брав віддавав, кредиторська заборгованість накопилась на юридичну особу. У 2013 році була написана розписка, під час її написання сиділи незнайомі йому люди й сказали, щоб я переписав. Потім почались погрози, погрожували фізичною розправою, що змусило його звернутись до СБУ. Пояснив, що у ОСОБА_2 особисто кошти не брав, розписку написав бо був наляканий, це було на базі, скільки людей там було не пам»ятає, бо в нього в той час був стрес. Його заставили написати розписку й він написав бо був заляканий, все підписав, що йому давали. Сказали, щоб підписував, бо будуть перестрічати його дітей.
Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що 28 грудня 2013 року під час написання розписки на ОСОБА_5 здійснювався тиск, його заставити підписати. Погрожували відповідачу незнайомі люди. Вважає, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Вважає, що договір та розписка є нікчемними оскільки кошти ні 28.12.2013 року, ні 01.01.2014 року відповідач від позивача не отримував, отже даний правочин не створює для відповідача юридичних наслідків таких як повернення позики, яка не надавалась, а також сплати штрафу за несвоєчасне повернення такої позики.
Свідок ОСОБА_6 пояснив, що познайомився з ОСОБА_5 в 2007 році коли той купував у нього комбайн. Кошти ОСОБА_5 позивач давала готівкою. Всі кошти, що передавались відповідачу позивачем, були в його присутності. Щоб позичити ОСОБА_5 позивач брала кошти у родичів. Кошти ОСОБА_5 надавались на протязі 2010-2013 років як фізичній особі готівкою в доларах. В 2014 році ОСОБА_5 перестав віддавати кошти, звернувся до СБУ, куди його з позивачем викликали. Коли складалась розписка був присутній він, ОСОБА_2, дружина ОСОБА_5 та сам відповідач, нікого більше не було в кімнаті. Це все відбувалось в його офісі. Розписку й договір складали, щоб підвести підсумок. Попередні розписки були знищені. В кімнаті були присутні 4 чоловіка. Ні до яких погроз ніхто не вдавався. Дружина відповідача перераховувала, підсумували всі суми боргу й відповідач написав розписку і підписав договір позики. Кошти надавались неодноразово, були такі випадки, що відповідачу надавали 300-400 тисяч гривень, а він при отриманні продукції повинен їх повернути. Пояснив, що між ними та ОСОБА_5 була довіра. В СБУ збирались щоб з»ясувати хто кому скільки винен.
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що працювали з ОСОБА_2 та ОСОБА_6, брали в них кошти та повертали, забирали борг продукцію без документів, пшеницю, соняшник, розраховувались, а тоді вони почали приїжджати й вимагати кошти. Приїжджав ОСОБА_6 та сказав, що буде забирати зерно, приходили у склад й погрожували їм з чоловіком, вмикали диктофон, приїжджали до дому, говорили, що будуть відловлювати дітей, кошти перераховували по перерахунку, віддавали продукцією, коли були потрібні кошти. У 2012 році віддали 700 тон пшениці. Вони їм погрожували, що заберуть квартири у дітей. Дзвонили на телефон, говорили всякі погані речі. Ті гроші, що брали віддавали. Пояснила, що була присутня при написанні розписки. При написанні розписки було 4 чоловіка. ЇЇ чоловіка змусили написати ту розписку, бо якби він цього не зробив, то вони звідти б не вийшли. Коли приїздили до Дніпропетровська до СБУ, куди їх викликали, їх було 7 чоловік, про що розмовляли не пам»ятає, розмова тривала годину. Пояснила, що не знає чи позичав її чоловік у ОСОБА_2 кошти, бо не була при цьому присутня, але знає, що кошти віддавав у гривнях, скільки не пам»ятає. Договір укладали на автобазі в кабінеті, там була оргтехніка. Договір був готовий, а відповідач розписку переписував своєю рукою. Чи знищувались якісь документи не знає. Чи здійснювався тиск на відповідача не пам»ятає.
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що працювала на фірмі позивача у 2010-2011 року й бачила ОСОБА_5, який до них приїздив неодноразово. Знає, що відповідач брав у позивача кошти, в якій сумі не знає. В її присутності кошти передавались в доларах, це було один раз. ОСОБА_2 передавала ОСОБА_5 кошти в доларах, невелику пачку, це було в 2012 році.
Свідок ОСОБА_9 пояснила, що товаришує з позивачем й знає, що вона надавала кошти відповідачу на розвиток його підприємства. Пояснила, що була присутня, коли відповідач з дружиною приїздили укладати договір. Ніякого тиску на них не здійснювалось. Все проходило тихо, розмова була мирна. Коли виходила на вулицю бачила, що позивач щось спалювала. Пояснила, що сама надавала кошти ОСОБА_10, а та в свою чергу ОСОБА_5
Суд, заслухавши позивача та її представника, відповідача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Крім того, згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).
Судом встановлено, що 1 січня 2014 року між ОСОБА_2 «Позикодавець» та ОСОБА_5 «Позичальником» було укладено договір, згідно якого позикодавець передав у власність 1 січня 2014 року позикодавцю грошову суму в розмірі 149225 доларів США. З кінцевим терміном повернення 1 серпня 2014 року /а.с. 4/.
28 грудня 2013 року відповідачем ОСОБА_5, 28 грудня 2013 року отримано від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 149225 доларів США /а.с. 5/.
Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що написана 28 грудня 2013 року ОСОБА_5 розписка про те, що він взяв в борг у ОСОБА_2 149225 доларів США та договір позики від 1 січня 2044 року є підтвердженням укладення між ними договору позики.
Зобов'язання, згідно ч. 1 ст.526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За неможливість виконання грошового зобов'язання ч. 1 ст.625 ЦК України, не звільняє боржника від відповідальності.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктами 6.1 та 6.2. договору позики від 1 січня 2014 року укладеним між сторонами по справі передбачено, що при прострочені повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф в розмірі 10 % від неповернутої суми позики, за один календарний місяць, та відсотки в розмірі 24 % річних, виходячи з неповернутої суми за весь строк прострочки.Враховуючи, що на день звернення до суду, сплив календарний місяць з моменту прострочення боргу, ОСОБА_5 має сплатити позивачу: штраф в сумі гривневого еквіваленту 149 225, 00 х 10% = 14 922, 50 доларів СІЛА по комерційному курсу продажу на момент повернення;- річні відсотки в сумі гривневого еквіваленту (149225, 00 х 24%) 12 місяців - 2 984, 50 доларів США по комерційному курсу продажу на момент повернення.
Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ч.3 ст.203 ЦК України, є підставою недійсності правочину (ч.1 ст.215 ЦК України).
Враховуючи, що згідно ст.ст. 60, 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, а суд лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_5 про те, що особисто коштів від позивача не отримував, а також те, що під час укладання договору позики на нього здійснювався тиск з боку позивача, оскільки на підтвердження своїх доводів не надано належний та допустимих доказів, які це підтверджують.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, у Національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в розмірі 3654,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 10,11,15,60,80,88,208,209,213-215,294,296 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задовольнити
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 3654, 00 гривень
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Онуфріївський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2015 року.
Суддя М.М. Лях