Справа № 153/1127/13-ц Провадження № 22-ц/772/2603/2015Головуючий в суді першої інстанції Гаврилюк Т. В.
Категорія 39 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, про зменшення розміру обов'язкової частки у спадщині, -

встановила:

В червні 2013 року ОСОБА_2 . звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер його батько ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якого входить житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 з господарськими будівлями. За життя ОСОБА_5 склав заповіт на його ім'я. Після смерті батька позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також із заявою про прийняття спадщини звернулася відповідач ОСОБА_4 31 травня 2013 року державним нотаріусом Ямпільської держаної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Враховуючи наведене просив визнати за ним право власності на житловий будинок - А (веранда-1, кухня 1-1, житлова кімната 1-2, житлова кімната 1-3, житлова кімната 1-4) з належними до будинку господарськими спорудами: веранда-а, сарай-Б, погріб-В, сарай -Г, сарай-г, вбиральня-Д, вимощення-І, огорожа-1, огорожа-2, огорожа-3, розташований по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом. А також посилаючись на те, що відповідач не брала участі у догляді за хворим батьком та його похованні просив зменшити обов'язкову частку у спадщині ОСОБА_4 та стягнути з нього на користь відповідача 12813 грн.

Позивач неодноразово змінював позовні вимоги, та остаточно просив визнати за ним право власності на 5/6 частки будинковолодіння розташованого в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, а решту будинковолодіння залишити за ОСОБА_4

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді преш інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_4 має право на обов'язкову частку в спадщині, і обидва вважаються такими, що прийняли спадщину, проте позивачем не доведено , що померлий ОСОБА_5 є його батьком, а також, що після смерті ОСОБА_5 є спадкове майно, оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім'я спадкодавця відсутні, а Державний акт на право власності на земельну ділянку видано на ім'я ОСОБА_6, а не ОСОБА_5 З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову про стягнення на користь відповідача обов'язкової частки в спадщині.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 липня 2015 року представник позивача ОСОБА_3 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, визначивши предмет позову вимогою про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 5/6 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, а решту будинковолодіння залишити за відповідачем ОСОБА_7 (а.с. 160).

Проте, судом першої інстанції зазначені обставини не враховано та розглянуто вимоги про компенсацію позивачем обов'язкової частки відповідачу, визнання права власності на будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом за позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є сином та дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого 03 січня 2003 року вбачається, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 у місті Ямпіль Вінницької області (а.с. 70).

За життя ОСОБА_9 склала заповіт від 11 серпня 2000 року, яким заповіла належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с. 59).

Із спадкової справи №16-2006 заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 звернувся лише її чоловік ОСОБА_5 і 13 січня 2006 року на його ім'я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 142-154).

ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 не зверталася та свідоцтво про право на спадщину не отримувала, а тому є такою , що не прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК України (1963 року, який діяв на час виникнення цих правовідносин).

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.9).

За життя ОСОБА_5 склав 20 квітня 2011 року заповіт, посвідчений державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Бешинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за №1138, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом заповів своєму синові ОСОБА_2 (а.с. 8).

25 серпня 2012 року Ямпільською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5, заяву про прийняття спадщини подали син померлого - ОСОБА_2 та дочка померлого ОСОБА_4 (а.с. 28).

31 травня 2013 року державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Бешинською Г.А. винесено постанову про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок на ім'я спадкодавця.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не доведено, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, є його батьком не відповідають обставинам справи.

Зокрема, свідоцтвом про народження ОСОБА_2, заповітом від 20 квітня 2011 року, складеним ОСОБА_5, повідомленням Ямпільської державної нотаріальної контори №714/01-16, рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 04.12.2014 , яке набуло законної сили 17.02.2015 року у справі №153/1328/142 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, підтверджено, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, є батьком ОСОБА_2, і однією і тією ж особою, яка склала заповіт від 20 квітня 2011 року.

Дані обставини не заперечуються та визнаються сторонами у справі, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Виходячи з чого, ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5

Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції зробив протилежний висновок про те, що батьківство ОСОБА_5 по відношенню до ОСОБА_2 та ідентичність особи спадкодавця не доведено позивачем.

Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Частиною 3 ст. 1268 ЦКУ країни встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністраюстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції даних норм закону не виконав не з'ясував належним чином обставини справи щодо набуття ОСОБА_5 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Як вбачається з копії технічного паспорта на будинковолодіння по АДРЕСА_1, житловий будинок 1965 року побудови (а.с. 13-14).

Згідно з виписки з протоколу №5 засідання виконкому Ямпільської районної ради народних депутатів від 13 березня 1962 року виконком районної ради трудящих рішив надати право індивідуального будівництва на земельній ділянці про АДРЕСА_1 700 кв.м. ОСОБА_5

На підставі договору від 15 грудня 1962 року, посвідченого нотаріусом 26 грудня 1962 року, ОСОБА_5 надано в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 700 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності.

На підставі рішення виконкому Ямпільської міської ради №95 від 26.03.2008 року ОСОБА_5 02 квітня 2008 року видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 51,2 кв.м., розташований по АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Ямпільського районного БТІ від 20.03.2013 року по АДРЕСА_1 самовільно побудовано сарай «Г» та сарай «г» у 2008 році (а.с. 12).

Відповідно до «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» затвердженого Наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 року №7/5 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна проводилася зокрема на підставі Свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна, виданих органами місцевого самоврядування та місцевими державними адміністраціями.

ОСОБА_5 право власності на спірний будинок в БТІ не зареєстрував, що не спростовує факту набуття ним права власності на цей будинок у встановленому законом порядку та входження його до складу спадкового майна.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_11 про визнання за ним права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до непрацездатних громадян відносить осіб, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Згідно з ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером що підтверджується посвідченням НОМЕР_5 (а.с. 60).

Таким чином, незалежно від змісту заповіту ОСОБА_4 має право на обов'язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_5, яка становить 1/4 частку будинковолодіння.

Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру №484 від 10.07.2012 року ОСОБА_2 було сплачено за копку та засипку могили 473 грн. (а.с.17).

Із відповіді на адвокатський запит від 29.04.2013 року наданої сімейним лікарем вбачається, що за хворим ОСОБА_5 здійснював догляд син ОСОБА_2 (а.с.18).

Відповідно до довідок від 18 серпня 2012 року, від 11 липня 2012 року та накладної №32 від ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 було сплачено кошти на поховання та поминальні обіди на загальну суму 8423 грн. (19-21).

Отже, позивачем не надано суду доказів, які дають підстави для зменшення обов'язкової частки в спадщині ОСОБА_4, зокрема, доказів які підтверджують неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою відповідача, тощо.

При цьому колегія суддів враховує, що тривала відсутність спілкування між спадкодавцем та ОСОБА_4, а також відсутність участі останньої у догляді та наданні допомоги спадкодавцеві, зумовлена місцем проживання відповідача - Російська Федерація, м. Архангельськ.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 про зменшення обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_4 на будинковолодіння по АДРЕСА_1 до 1/6 частки не підлягають до задоволення.

За таких обставин, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 309 ЦКПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 307, ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 липня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1) право власності на 3/4 частки будинковолодіння, загальною площею 51,2 кв.м, , розташоване по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6.

Визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 ) право власності на 1/4 частки будинковолодіння, загальною площею 51,2 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 в порядку спадкування як обов'язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зменшення розміру обов'язкової частки у спадщині відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ І.М. Стадник

З оригіналом вірно: