У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору у розмірі 30820,40 грн та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що згідно укладеного договору від 1 березня 2011 року ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 19 900 грн зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісію, а також інші витрати згідно Умов. У зв'язку з порушенням зобов'язань виникла заборгованість, яка станом на 16 грудня 2013 року становить 30820,40 грн та складається з: 7078,26 грн - заборгованість за кредитом; 7,41 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3994,78 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 17796,12 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 1443,83 грн - штраф (процентна складова). Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

У лютому 2014 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив визнати правочин - Заяву від 1 березня 2011 року підписану ним, як позичальником, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» в частині визнання невід`ємною частиною договору Умов та правил надання банківських послуг недійсними, оскільки він підписав лише заяву про надання банківських послуг, а Умови та правила надання банківських послуг не підписував та з ними не був ознайомлений; визнати несправедливими та недійними положення п.п. 2.4.5.1,2.4.5.2,2.4.5.3,2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, які не укладалися між ним та ПАТ КБ «Привтабанк», оскільки передбачені зазначеними пунктами стягнення штрафу та пені є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності як неустойка за порушення грошового зобов`язання, а тому не можуть двічі застосовуватися за одне й те ж саме правопорушення, а також вони всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки встановлені у непрорційно великих розмірах, понад п`ятдесят відсотків вартості продукції, тому є несправедливими, та обмежують права ОСОБА_6, як споживача банківських послуг.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року, первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 16 грудня 2013 року у розмірі 11 080,45 грн, з них: 7078,26 грн заборгованості за кредитом; 7,41 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 3994,78 грн заборгованості щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту (комісії за користування кредитом). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано правочин - заяву ОСОБА_6, як позичальника, від 1 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині визнання невід'ємною частиною договору Умов та правил надання банківських послуг недійсним. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач за первісним позовом, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі, та у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов банку, та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги виходив з того, що відповідно до вимог ст.ст. 1048, 1050, 1054, 1055, ч. 2 ст. 207, 622 ЦК України підпис сторін письмового договору має бути під усіма його умовами, про які домовилися сторони. Якщо сторони уклали змішаний договір, то умови різних договорів повинні міститися в письмовому тексті договору, підписаному сторонами. Банк не надав суду належних доказів того, що між ним та ОСОБА_6, крім існуючої підписаної ОСОБА_6 заяви на отримання кредиту на зазначених у заяві умовах укладався інший договір та з іншими умовами.

Банк не мав права в односторонньому порядку змінювати умови раніше укладеного правочину і нараховувати ОСОБА_6 витрати, які не передбачені правочином - заявою від 1 березня 2011 року.

За таких обставин місцевий суд дійшов висновку про наявність за ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором у розмірі 11080,45 грн, з яких: 7078,26 грн - заборгованість по кредиту, 7,41 гр - заборгованість по відсоткам, 3994,78 грн - заборгованість по щомісячній винагороді за надання фінансового інструменту (комісії за користування кредитом). Нарахування банком 17796,12 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн штрафу (фіксованої частини), 1443,83 грн штрафу (процентної складової суд вважав безпідставним в силу того, що ОСОБА_6 не підписував Умови та правила надання банківських послуг, якими передбачені такі нарахування.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду апеляційний суд виходив з його законності і обґрунтованості.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що згідно укладеного договору від 1 березня 2011 року ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 19 900 грн зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов кредитного договору його складовою частиною є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). З даним пунктом боржник ознайомився та погодився, про що свідчить його підпис на заяві.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказаних обставин та норм не врахував, не визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами та нормою закону, яка підлягає застосуванню, не надав належної оцінки змісту укладеного між сторонами правочину та погодженим у ньому умовам.

Апеляційний суд фактично продублював тези рішення суду першої інстанції, не надавши їм жодної правової оцінки з урахуванням доводів апеляційної скарги банку, свої висновки взагалі не мотивував.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційної скарги банку, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська