Провадження №2/447/168/15
Справа №447/3782/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

27.03.2015 року Миколаївський районний суд Львівської області

в складі: головуючого -судді Березюк Г. М.

при секретарі Федчук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за законом та визнання недійсними правовстановлюючих документів ,-

в с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за законом та визнання недійсними правовстановлюючих документів. В обґрунтування зазначених позовних вимог зазначає, що постійно проживає із своєю сім'єю у житловому будинку по АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок належав на праві приватної власності її матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 і на день смерті матері була пенсійного віку. Так, як постійно проживала у спадковому будинку, тому фактично прийняла спадщину після смерті матері. Зверталася в нотаріальну контору, оскільки згідно закону не обмежена терміном щодо звернення до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав. На день видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 нотаріусу було відомо про неї як спадкоємця обов'язкової частки після смерті матері, проте свідоцтво про право на спадщину було видано на весь будинок. 05.03.2014 року отримала відповідь нотаріуса якою підтверджено її право на обов'язкову частку у спадщині , яка складає згідно ст. 535 ЦК України 1963 року не менше 2/3 часток, яка б належала кожному із спадкоємців за законом, але свідоцтво не може бути видане відповідно до прийнятої заяви від 20.02.2014 року, оскільки рішенням апеляційного суду Львівської області від 17.09.2013 року в задоволені її позову відмовлено. Враховуючи наведене просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом №1163 від 06.05.2003 року, видане Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_2 про спадкування після смерті ОСОБА_3 будинковолодіння АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, яка проведена 12.06.2003 року; визнати за нею право на 2/9 ідеальної частки у праві власності на будинковолодіння АДРЕСА_1, що дорівнює обов'язковій частці; визнати за ОСОБА_2 право на 7/9 ідеальної частки у праві власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов підтримали в повному обсязі. Представник позивачки ОСОБА_5 пояснила, що позивачка ОСОБА_1 має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_3 Позивачка з 2008 року не може захистити своє право на спадщину. Лише у 2014 році звернулась із позовом про спадкування обов'язкової частки. Позивачка ОСОБА_1 не має іншого житла, як в с.Бродки. Відповідачка ОСОБА_2 дала нотаріусу неправдиві дані щодо ст. 535 ЦК України 1963 року та неправомірно отримала свідоцтво про право на спадщину на все будинковолодіння. Враховуючи те, що ОСОБА_1 намагалася захистити своє право на спадщину з 2008 року у суді, відповідачка намагалася усунути її від спадщини, отримавши право власності на весь будинок за сприяння нотаріуса, тому просили не застосовувати строк позовної давності при вирішенні справи, визнавши поважність його пропущення. Просили позовні вимоги задоволити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явилася, проте подала письмові заперечення проти позову. В запереченнях на позов зазначає, що є законним власником спірного будинковолодіння, що неодноразово підтверджено судовими рішеннями. З 1987 року до дня смерті ОСОБА_3 проживала разом з нею, вона доглядала за матір'ю, надавала їй матеріальне утримання. ОСОБА_1 , коли мати проживала у с.Бродки, не доглядала за нею, постійно ображала її. Вважає, що факт пенсійного віку ОСОБА_1 не є правовою підставою для претендування на 2/9 ідеальних частин будинку. Просила врахувати, що термін звернення до суду за захистом свого права позивачкою пропущений без поважних причин, що є правовою підставою для залишення позову без задоволення.

Представник третьої особи - Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області - Недомірко Г.В. в суді просила винести справедливе рішення по суті позовних вимог. Зазначила, що 26.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась в нотаріальну контору із заявою, щоб видати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спадкового майна. 05.03.2014 року на заяву позивачки було надано відповідь та роз'яснено її право на обов'язкову частку у спадковому майні. На даний час видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цілий будинок після смерті ОСОБА_3, вказане свідоцтво не визнано недійсним, а тому видати свідоцтво про право на спадщину за законом не можливо.

Заслухавши пояснення представників позивачки, третьої особи, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується відповідним свідоцтвом про її смерть виданим Стрийським м/в РАГС 12.10.2002 року.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.05.2003 року після смерті ОСОБА_3 спадкове майно - житловий будинок разом із господарськими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 за заповітом успадкувала ОСОБА_2

Згідно ст. 535 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8. На день смерті матері ОСОБА_3 позивачка була пенсійного віку, що стверджується копією її пенсійного посвідченням № НОМЕР_1, виданого 23.11.2001 року.

Відповідно до витягів із погосподарської книги с.Бродки за 2001-2005 р.р. в господарстві по АДРЕСА_1 станом на 01.01.2002 року зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, станом на 01.01.2003 року - ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у спірному житловому будинку з 09.01.1987 року, що стверджується довідкою №167 від 05.02.2015 року, виданою виконкомом Бродківської сільської ради Миколаївського району Львівської області.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За ст.560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

14.03.2003 року Миколаївською ДНК було видано ОСОБА_1 запит на видачу витягу з реєстру на спірний житловий будинок , що знаходиться в АДРЕСА_1 та належить померлій ОСОБА_8.

Під час огляду судом спадкової справи №169/2003 встановлено, що ОСОБА_1 звернулась у нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 лише 20.02.2014 року.

05.03.2014 року Миколаївська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки на спадкове майно вже видано свідоцтво про право на спадщину, а згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.09.2013 року в позові ОСОБА_1 зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого Миколаївською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 відмовлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до суду із позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 06.05.2003 року Миколаївською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в задоволенні яких було відмовлено.

Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20.08.2012 року залишено без змін рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.12.2010 року, яким відмовлено за недоведеністю у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_10, третя особа Миколаївська ДНК про визнання частково недійсним свідоцтва від 06.05.2003 р. про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17.09.2013 року скасовано заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20.09.2012 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту своєчасного прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері ОСОБА_3, зобов'язання Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину, визнання ОСОБА_2 такою, що не прийняла спадщину протягом шестимісячного строку у зв'язку з фактичним прийняттям спадщини та неподанням заяви про прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого Миколаївською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06.11.2014 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18.06.2014 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської ДНК Львівської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії незаконною залишено без змін.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 щодо застосування строку позовної давності про порушення її прав їй стало відомо у 2008 році, коли ОСОБА_2 подала позов про виселення її з будинку.

Відповідачка ОСОБА_2 у своїх запереченнях на позов просила врахувати строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Суд не може прийняти до уваги заперечення позивачки ОСОБА_1 з приводу того, що ОСОБА_2 не просить застосувати строк позовної давності, а лише його врахувати, оскільки у запереченні на позов ОСОБА_2 зазначає, що термін звернення до суду за захистом свого права позивачкою пропущений без поважних причин, що є правовою підставою для залишення позову без задоволення.

Позивачка ОСОБА_1 мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_3, так як станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 була пенсійного віку. Проте, дізнавшись у 2008 році про видачу Миколаївською ДНК 06.05.2003 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 таких вимог не пред'являла.

Наведені позивачкою причини пропуску строку позовної давності, зокрема звернення до суду з 2008 року із позовами за захистом свого права на спадщину та усунення її відповідачкою ОСОБА_2 від права на спадкування не можуть бути визнані судом поважними.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачка неодноразово з різних підстав зверталася в суд із позовними вимогами про визнання недійсним, виданого Миколаївською державною нотаріальною конторою, свідоцтва про право на спадщину, за заповітом ОСОБА_2, однак судовими рішеннями у задоволенні вказаних позовних вимог їй було відмовлено.

За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 535, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 257, 267 ЦК України та ст.ст. 10, 60, 169, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за законом та визнання недійсними правовстановлюючих документів відмовити.

Рішення можна оскаржити протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області.

Суддя : Березюк Г. М.