Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарі - Скочиляс І.М.,

з участю представників

відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Компанія БМС» про нарахування та стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з ПП «Компанія БМС» на його користь несвоєчасно виплачену заробітну плату у сумі 6000 гривень, вихідну допомогу у розмірі 2000 гривень, компенсацію за весь час затримки вказаних коштів по день фактичного розрахунку; стягнути з ПП «Компанія БМС» компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання роботодавцем своїх обовязків у сумі 10 000 гривень; відшкодувати йому суму судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у справі в розмірі 121,80 гривень.

В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 11.03.2013 року по 30.07.2014 року він працював в ПП «Компанія БМС» на посаді менеджера. Наказом №5-К від 30.07.2014 року був звільнений в звязку з скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, про що внесено запис до трудової книжки. Письмового повідомлення перед виплатою належних коштів при розрахунку йому не надано, як і не проведено повного розрахунку. Вважає, що згідно ст.116 КЗпП України йому має бути виплачено несвоєчасно виплачену заробітну плату за травень, червень, липень 2013 року роботи в розмірі 6000 гривень при звільненні. Крім того, згідно ст.117 КЗпП України йому повинні виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно ст.44 КЗпП вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, та компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання роботодавцем своїх обовязків.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення, аналогічні викладеним у фабулі позову. Просив суд позов задоволити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з мотивів, викладених у письмових запереченнях (а.с.28-31), та письмових поясненнях. Просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з11.03.2013 року по 30.07.2014 року, працюючи на посаді менеджера Приватного підприємства «Комапнія БМС».

Наказом №5-К від 30.07.2014 року був звільнений в звязку з скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, про що внесено запис до трудової книжки (а.с.6).

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судом встановлено, що виплата заробітної плати позивачу не могла бути проведена вчасно з певних обєктивних причин, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, та була виплачена частково 11.08.2014 року в розмірі 899,96 грн. та 100,04 гривень.

На момент розгляду справи, а саме 18.06.2015 року представником відповідача подано довідку про доходи №12/06-2015 від 12.06.2015 року (а.с.129), згідно якої видно, що позивачу було виплачено заробітну плату, вихідну допомогу при скороченні, відпускні та компенсацію за невикористану відпустку, зокрема, у квітні 2014 року позивачу нараховано: 397,73 грн. заробітна плата за 7 робочих днів (1250 грн.оклад:22 робочих днів*7 днів, які працював позивач у квітні), 1075,62 грн. відпускні за 26 днів відпустки за період з 11.03.2013 року по 31.03.2014 року (14 687,50 грн. річний дохід, який передував відпустці : 355 днів у році без врахування святкових днів * 26 днів відпустки), з яких утримано 53,04 грн. єдиного соціального внеску та 121,70 грн. податок на дохід фізичної особи. В результаті до виплати підлягає сума 1298,61 гривень, яка була виплачена позивачу однією сумою згідно відомостей на виплату грошей №14 за квітень 2014 року.

У травні ОСОБА_3 нараховано: 984 грн. заробітна плата за 15 робочих днів позивача (1250 грн. оклад : 19 робочих днів у травні * 15 робочих днів позивача), з яких утримано 35,53 грн. єдиного соціального внеску та 51,35 грн. податок на дохід фізичної особи. В результаті до виплати підлягає 899,96 грн. Дані кошти були виплачені позивачу однією сумою згідно видаткового касового ордеру від 11.08.2014 року.

У червні ОСОБА_3 нараховано: 1250 грн. заробітна плата, з яких утримано 45,00 грн. єдиного соціального внеску та 89,40 грн. податок на дохід фізичної особи. В результаті до виплати підлягає 1115,60 грн. Дані кошти були виплачені позивачу двома траншами: 11.08.2014 року згідно видаткового касового ордеру сумою 100,04 грн. та 27.11.2014 року згідно видаткового касового ордеру в розмірі 1015,56 грн.

У липні ОСОБА_3 нараховано: 1195,70 грн. заробітна плата за 22 робочих днів позивача (1250 грн. оклад : 23 робочих днів у червні 2014 року * 22 робочих днів позивача), 1250,00 грн. вихідна допомога при скороченні у розмірі одного окладу та 337,12 грн. компенсація за невикористану відпустку за 8 днів у період з 01.04.2014 року по 30.07.2014 року (14960,19 грн. річний дохід, який передував відпустці за період з 01.07.2013 року по 30.06.2014 року : 355 днів у році без врахування святкових днів * 8 днів відпустки), з яких утримано 100,18 грн. єдиного соціального внеску та 402,40 грн. податок на дохід фізичної особи. В результаті до виплати позивачу підлягає сума 2280,24 грн., яка була виплачена позивачу 27.11.2014 року згідно видаткового касового ордеру. За видатковим касовим ордером від 27.11.2014 року сума становить 3295,80 грн. 1115,60 грн. (заробітна плата за червень 2014 року) = 2280,24 грн. (виплата за липень 2014 року позивачу).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, позивачу ОСОБА_3 у повному обсязі виплачено заробітну плату, вихідну допомогу при скороченні, відпускні та компенсацію за невикористану відпустку, тобто проведено повний розрахунок, а відтак, суд вважає, що у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання стягнення з ПП «Компанія БМС» компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання роботодавцем своїх обовязків у сумі 10 000 гривень, суд приходить до висновку, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не подано жодних доказів на підтвердження завданої діями відповідача моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 10 000 гривень. Судом в процесі розгляду справи не було здобуто доказів того, чим саме керувався позивач ОСОБА_3 при визначенні розміру моральної шкоди, та в чому саме полягає моральна шкода в розумінні статті 23 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 16, 60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 44, 116, 117 КЗпП, суд,

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Компанія БМС» про нарахування та стягнення заробітної плати відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М.Городецька