У х в а л а

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з указаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №014/7299/74/55832, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 297 тис. доларів США на строк до 11 березня 2028 року із сплатою 13,00 % річних.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1. кредитного договору у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

Оскільки відповідач не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, станом на 03 червня 2014 року утворилась заборгованість по кредиту в розмірі 295 391, 22 доларів США (3 508 528,12 грн). Також відповідач не виконує умови договору щодо сплати відсотків, станом на 03 червня 2014 року заборгованість по сплаті відсотків становить 219 855, 92 доларів США (2 611 352,76 грн).

Відповідно до п. 16.3. кредитного договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Таким чином, станом на 03 червня 2014 року пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 2 449 044, 96 доларів США (29 682 566,45 грн.).

Посилаючись на наведене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість, що утворилась за кредитним договором у загальному розмірі 2 964 292, 10 доларів США, що становить 35 802 447, 33 грн, а саме заборгованість по кредиту - 295 391, 22 доларів США (3 508 528, 12 грн); заборгованість по сплаті відсотків - 219 855, 92 доларів США (2 611 352, 76 грн); пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків - 2 449 044, 96 доларів США (29 682 566, 45 грн.).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 964 292, 10 доларів США (35 802 447, 33 грн), у тому числі заборгованість по кредиту 295 391, 22 долара США (3 508 528, 12 грн); заборгованість по сплаті відсотків 219 855, 92 долара США (2 611 352, 76 грн); пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків - 2 449 044, 96 долара США, що в еквіваленті становить 29 682 566, 45 грн).

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення ним норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 11 березня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/7299/74/55832, згідно з яким ОСОБА_4 було надано кредит у сумі 297 000, 00 доларів США на строк до 11 березня 2028 року із сплатою 13 % річних. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1. кредитного договору у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

ОСОБА_4 не виконував зобов'язання по сплаті кредиту і станом на 03 червня 2014р. заборгованість по кредиту становить 295 391, 22 дол. США (3 508 528,12 грн). Крім цього, відповідачем не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 03 червня 2014 року заборгованість по сплаті відсотків становить 219 855, 92 дол. США (2 611 352,76 грн).

Судом також встановлено, що станом на 03 червня 2014 р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 2 449 044, 96 дол. США (29 682 566, 45 грн.).

Таким чином, станом на 03 червня 2014 року загальна заборгованість за кредитним договором №014/7299/74/55832 становить 2 964 292,10 доларів США (35 802 447,33 грн), у тому числі: заборгованість по кредиту -

295 391,22 дол. США (3 508 528,12 грн); заборгованість по сплаті відсотків - 219 855,92 дол. США (2 611 352,76 грн); пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків - 2 449 044, 96 доларів США

(29 682 566,45 грн.).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з його доведеності.

Проте такі висновки є передчасними.

Встановлено, що 19 березня 2010 року за заявою ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" порушено провадження у справі №28/32 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

До реєстру вимог кредиторів ФОП ОСОБА_4 внесено кредиторські вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 3 445 353,95 грн. за кредитним договором №014/7299/74/55832 від 11 березня 2008 р., укладеним з ОСОБА_4 як з фізичною особою, що кредитором не заперечується.

Так, згідно зі статтею 4-1 ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_46/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>».

З 19 січня 2013 року діє нова редакція Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>».

За змістом п. 1-1 Прикінцевих та Перехідних положень, положення цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Виняток становлять положення цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, які застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом.

З огляду на дату порушення провадження у справі №28/32 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (19 березня 2010 року), дату визнання банкрутом і введення ліквідаційної процедури (20 жовтня 2010 року) при здійсненні судової ліквідаційної процедури у справі №28/32 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 необхідно керуватися положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>» в редакції, що діяла до 19 січня 2013 року (далі - Закон).

Особливості банкрутства суб'єкта підприємницької діяльності-громадянина визначені ст.ст. 47-49 Закону (Розділ УІ). Згідно з положеннями статті 41 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_930378/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1> відносини, пов'язані з банкрутством суб'єкта підприємницької діяльності-громадянина регулюються цим законом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1> з урахуванням особливостей, передбачених розділом УІ Закону.

За змістом статті 48 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_930525/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>, якщо у встановлений строк громадянин-підприємець не подав доказів задоволення вимог кредиторів і в цей строк не укладено мирової угоди, господарський суд визнає громадянина-підприємця банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру. Копію постанови про визнання громадянина-підприємця банкрутом і інформацію про відкриття ліквідаційної процедури господарський суд направляє всім відомим кредиторам із зазначенням строку пред'явлення кредиторами вимог, який не може перевищувати два місяці. Постанова господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом та виконавчий лист про звернення стягнення на майно громадянина-підприємця направляються судовому виконавцю для здійснення реалізації майна банкрута. Продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом. У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором. Кошти, отримані від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом.

За приписами частини 7 статті 47 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_930520/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1> у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Згідно з положеннями статті 26 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_930093/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1> до складу ліквідаційної маси не включаються об'єкти житлового фонду. Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя. Ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів в установленому порядку порушує питання про виділення цієї частки.

Особливості задоволення вимог кредиторів громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, установленого статтею 49 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_930531/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1>, яка передбачає черговість і порядок задоволення вимог кредиторів, а також вказує, що після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом.

Виняток становлять вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян; щодо стягнення аліментів; щодо стягнення на майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням громадянином-підприємцем підприємницької діяльності, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом. Такі вимоги можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України.

Відповідно до вимог статті 32 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_930273/ed_2014_12_28/pravo1/T234300.html?pravo=1> після завершення усіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого додаються: показники виявленої ліквідаційної маси (дані її інвентаризації); відомості про реалізацію об'єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу; копії договорів купівлі-продажу та акти приймання - передачі майна; реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів; документи, які підтверджують погашення вимог кредиторів. Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу. Якщо ліквідатор не виявив майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси, він зобов'язаний подати господарському суду ліквідаційний баланс, який засвідчує відсутність у банкрута майна.

Відтак висновок судів про те, що заявлені вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у сумі 3 445 353, 95 грн. - це вимоги до фізичної особи ОСОБА_4, вимоги банку не були визнані погашеними господарським судом у справі про банкрутство, є передчасним.

В матеріалах справи є неналежно оформлена копія ухвали господарського суду Львівської області від 2 квітня 2015 року , в якій зазначено про припинення провадження у справі в частині кредиторських вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 3445353,95 грн. , проте суд не з»ясував чи набрала ця постанова чинності.

Крім того, в судовому засіданні 27 лютого 2015 року відповідачем заявлялося клопотання про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якого ОСОБА_4 зазначав, що за заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у березні 2010 року господарським судом Львівської області було відкрито провадження про банкрутство фізичної особи-підприємця, а тому саме з цієї дати банк знав про невиконання ним умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

На зазначене суди уваги не звернули.

Таким чином, ураховуючи, що судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливлюють встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 337, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити .

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

О.М. Ситнік