АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 636/5302/13 Головуючий суддя І інстанції Слурденко О.І.
Провадження № 22-ц/790/4307/15 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.

суддів: Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.

за участю секретаря - Гребенщикової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 17.03.2004 року ними до Шевченківського районного суду Харківської області було подано позовну заяву до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричиненої залиттям належної їм квартири. Ухвалами Шевченківського районного суду Харківської області їх позовна заява була залишена без руху, а згодом повернута як неподана. Апеляційним судом Харківської області їх апеляційна скарга була задоволена, ухвала Шевченківського районного суду Харківської області про повернення позовної заяви як неподаної скасована, справа повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви. На ухвалу судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року ОСОБА_4 була подана касаційна скарга. Ухвалою апеляційного суду Луганської області, як суду касаційної інстанції, 24.05.2007 року касаційна скарга була відхилена, ухвала апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року залишена без змін. Проте, після повернення до Шевченківського районного суду Харківської області справа була знищена працівниками канцелярії і до цього часу не розглянута. Вказані обставини стали відомі позивачам лише у 2012 році з відповіді Вищої Ради юстиції України.

Такими неправомірними діями працівників Шевченківського райсуду Харківської області їм були спричинені суттєві душевні страждання та переживання у зв'язку з порушенням права на справедливий суд. Справа понад дев'ять років не розглянута судом, вони не отримали судовий захист їх прав перед відповідачем. Незаконними діями та бездіяльністю суду, їм спричинена моральна шкода.

Посилаючись на ст. 1173, ч. 6 ст. 1176 ЦК України позивачі остаточно просили стягнути з Шевченківського районного суду Харківської області на їх користь на відшкодування моральної шкоди по 600000 грн. кожному в тримісячний термін з дня набрання чинності рішення суду; зобов*язати Державну казначейську службу України здійснити заходи до безспірного списання коштів з відповідного рахунку державного бюджету на відшкодування позивачам моральної шкоди по 600000 грн. кожному завдану незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю Шевченківського районного суду Харківської області та їх працівниками в тримісячний термін з дня набрання чинності рішенням.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 лютого 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду першої інстанції постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Посилаються на ті самі доводи, якими обґрунтовували заявлені позовні вимоги. Вказують, що суд не дав оцінки показанням ОСОБА_4, які були надані ним в ході кримінального провадження. Наполягає, що обліково-статистична картка та акт № 2 від 14.12.2011 року були сфальсифіковані. Звертає увагу на відсутність будь-яких підстав для закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, визначених ст. 227 ЦПК України (1963 року) та на відсутність ухвали про закриття провадження у справі або будь-якого іншого остаточного судового рішення по справі.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 17.03.2004 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 19.03.2004 року вказана позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 була залишена без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 07.05.2004 року позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 була повернута позивачам як неподана.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, ухвала Шевченківського районного суду Харківської області від 07.05.2004 року про повернення позовної заяви як неподаної скасована і справа повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Проте, на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року із касаційною скаргою звернувся ОСОБА_4

За результатами касаційного перегляду справи ухвалою апеляційного суду Луганської області, як суду касаційної інстанції, від 24.05.2007 року касаційну скаргу вирішено відхилити, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07.10.2004 року залишити без змін.

Згідно відомостей, що містяться у обліково-статистичній картці по справі 2-265/04, позовна заява надійшла до суду 17.03.2004 року; ухвалою від 19.03.2004 року позовна заява була залишена без руху і надано термін до 03.04.2004 року для усунення недоліків; недоліки не усунуто, позовну заяву повернуто позивачеві ухвалою від 07.05.2004 року; позивачем подано апеляційну скаргу, справа направлена в ХАС 04.08.2004 р.; справу розглянуто апеляційною інстанцією 07.10.2004 року; подано касаційну скаргу, справа відправлена до Верховного Суду України 12.11.2004 року; справа надійшла до місцевого суду після розгляду касаційної скарги 30.10.2007 року; справу розглянуто 07.05.2004 року; провадження у справі закрито (ст. 227 ЦПК).

Згідно копії акту Шевченківського районного суду Харківської області №2 про вилучення для знищення справ (документів), що не підлягають зберіганню за 2004 рік від 14.12.2011 року вбачається, що справу № 2-265/04 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - було знищено, у графі акту «дата справи або крайні дати справ» зазначені дати 19.03.2004 р., 07.05.2004 р., 07.10.2004 р., 24.05.2007 р.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом; розгляд судом позовних вимог незалежно від їх викладення, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду справи по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України та іншими законами України не передбачено.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на ст. ст. 19, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 1167, 1173, 1176 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що шляхом порушення судом Конституції України, норм ЦПК України справа за їх позовом була знищена ще до її розгляду, тому протягом тривалого часу вони позбавлені можливості захистити своє порушене право, чим їм завдано моральної шкоди.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції не врахував тих обставин, що позивачі рішення суду чи процесуальні дії судді не оскаржують, а вважають, що моральні страждання їм спричинено діями та бездіяльністю суду, тому звернулися до суду з цим позовом, посилаючись на норми цивільного права, що має бути перевірено і оцінено судом.

За таких обставин рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 лютого 2015 року підлягає скасуванню як таке, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Позивачі наполягають, що діями та бездіяльністю посадових осіб Шевченківського районного суду Харківської області їм завдано моральної шкоди.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз*ясень, наданих у п. 3, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, предмет та підстави позову визначає позивач.

Позивачі вказують, що моральні страждання їм завдано неправомірними діями та бездіяльністю Шевченківського районного суду Харківської області, які полягають у тому, що справа за їх позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди залишається нерозглянутою впродовж більш ніж 10 років в результаті чого їх позбавлено доступу до правосуддя, справа була знищена, обліково-статистичну картку та акт знищення сфальсифіковано судом.

Між тим, встановлено, що після касаційного розгляду справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - повернулась до Шевченківського районного суду Харківської області лише 30.10.2007 року.

За твердженням Шевченківського районного суду Харківської області провадження у справі № 2-265/04 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди було закрито, проте судова колегія вважає, що зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами.

За відсутності ухвали суду про закриття провадження у справі судова колегія не може вважати встановленим той факт, що провадження у справі було закрито, навіть за наявності відповідного запису у обліково-статистичній картці суду.

Проте, за відсутності обвинувального вироку суду неможна вважати доведеним і факт фальсифікації документів посадовими особами суду.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не довели, що з 2005 року по 2012 рік вони цікавились ходом розгляду справи за їх позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Після з*ясування факту знищення судової справи позивачі скористатися своїм процесуальним правом звернення до суду для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження не побажали.

Право звернутися до суду із заявою про відновлення втраченого судового провадження позивачам було роз*яснено у відповіді Вищої Ради Юстиції України від 23.08.2012 року, позивачі не позбавлені такої процесуальної можливості і на цей час.

Оскільки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не позбавлені можливості ставити питання про відновлення втраченого провадження, проте свідомо таким правом не користуються, є необгрунтованими їх доводи про те, що вони позбавлені доступу до правосуддя і цим їм спричинено моральної шкоди.

За таких обставин, неможна вважати встановленою наявність причинного зв*язку між діями Шевченківського районного суду Харківської області та моральними стражданнями позивачів, на які вони посилаються, тому підстав для задоволення позову судова колегія не вбачає.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є порушення судом норм матеріального та процесуального права. Необхідно ухвалити нове рішення суду про відмову у задоволенні позову із наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.4 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 315, 319, 324 ЦПК України судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 лютого 2015 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -