Справа № 381/4960/14 Головуючий у І інстанції Зуй Т.С.
Провадження № 22-ц/780/4467/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 17.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку,

встановила:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, посилаючись на те, що 10 жовтня 2008 року між банком та третьою особою ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 3814, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 21000 євро на умовах зворотності, платності та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15 % річних.

Відповідно до вимог пунктів 1.6 та 1.7 договору відновлювальної кредитної лінії загальний термін користування кредитом складає 10 років, при цьому дата остаточного погашення кредиту не пізніше 10 жовтня 2018 року.

ОСОБА_3 зі своєї сторони порушив умови кредитного договору, своїх зобовязань належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 22 вересня 2014 року становить 14859,16 євро, що еквівалентно 256950,78 грн.

З метою забезпечення виконання зобовязань третьої особи за договором відновлювальної кредитної лінії між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належне відповідачці на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, загальною площею 66,2 кв. м, житловою площею 39,7 кв. м, 1/3 частина якої належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2005 року та 2/3 частини якої належить їй на підставі договору дарування від 31.12.2005 року.

Про необхідність виконання зобовязання позивач повідомляв і відповідача і третю особу, проте вимога виконана не була.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду Київської області.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що, відмовляючи в позові, суд не звернув уваги на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, яким керувався суд ухвалюючи рішення, не звільняє відповідачку від відповідальності по набутих зобовязаннях, передбачених іпотечним договором № 13093 від 10.10.2008 року і не є підставою для відмови в позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в позові, суд виходив із того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статттею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Встановлено, що 10 жовтня 2008 року між позивачем та третьою особою ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 21000 євро на умовах зворотності, платності та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15 % річних.

Відповідно до вимог пунктів 1.6 та 1.7 договору відновлювальної кредитної лінії загальний термін користування кредитом складає 10 років, при цьому дата остаточного погашення кредиту не пізніше 10 жовтня 2018 року.

На порушення умов договору третя особа ОСОБА_3 своїх зобовязань за договором відновлювальної кредитної лінії належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 22 вересня 2014 року становить 14859,16 євро, що еквівалентно 256950,78 грн., з них: 10937,50 євро загальна сума не простроченого кредиту (основного боргу); 2509,20 євро загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом; 539,54 євро загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; 569,73 євро загальна сума пені; сума інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 303,19 євро, а загальна сума заборгованості становить 14859,16 євро.

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань третьої особи за договором відновлювальної кредитної лінії між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належне відповідачці на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, загальною площею 66,2 кв. м, житловою площею 39,7 кв. м, 1/3 частина якої належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2005 року та 2/3 частини якої належить їй на підставі договору дарування від 31.12.2005 року.

За змістом статтей 546, 548 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч. 1 ст. 574 та ч. 1 ст. 575 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до вимог ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За правилами ч. ч. 1 та 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.

У відповідності до вимог статті першої Закону України «Про іпотеку», який діяв на час виникнення правовідносин, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею третьою Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

За правилами ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Згідно розяснень пункту 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Відповідно до п. п. 3.1.3 та 4 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязання за кредитним договором в цілому або в тій чи іншій його частині. Банк вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, який визначається банком самостійно на момент реалізації права іпотеки, у тому числі основну суму кредиту, проценти за користування кредитом, комісійну винагороду, несплачені штрафні санкції та порушення зобовязань за договором, витрати, понесені іпотекодержателем у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм матеріального права та з умов іпотечного договору, а також враховуючи те, що третя особа належним чином не виконує взятих на себе зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим станом на 22 вересня 2014 року заборгованість становить 14859,16 євро, що еквівалентно 256950,78 грн., то позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог ст. ст. 7, 33, 38-39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно зі ст. 4 даного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

За таких обставин, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню (правова позиція Верховного Суду України, викладена у справі № 6-57цс15).

З урахуванням наведеного, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, і дійшов безпідставного висновку про відмову в позові.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам норм процесуального права, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 27, р/р 35194016 в ОПЕРУ філії Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», МФО 322669, суму заборгованості в розмірі 256950,78 грн. (двісті пятдесят шість тисяч девятсот пятдесят грн.78 коп.) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 13093 від 10.10.2008 року, а саме: на нерухоме майно трикімнатну квартиру № 172, загальною площею 66,2 кв. м, житловою площею 39,7 кв.м зі всіма невід'ємними її приналежностями, що знаходиться за адресою Київська область, м. Фастів, вул. Куйбишева, буд. 32 та належить ОСОБА_2 на підставі: 1/3 частина трикімнатної квартири згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 14.12.2005 року виконкомом Фастівської міської ради Київської області на підставі розпорядження органу приватизації від 29.11.2004 року № 3739 та зареєстрованого в БТІ 14 грудня 2005 року за реєстровим номером № 8578 в книзі 110 та 2/3 частини іпотечної квартири згідно договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 31.12.2005 року за реєстровим номером 3853 та зареєстрованого в Фастівському МБТІ Київської області 01.03.2006 року за реєстровим номером 8578 в книзі 110, надавши Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області право на укладення від свого імені договору купівлі-продажу іпотечної квартири з застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, перед укладенням договору купівлі продажу іпотечної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 27, р/р 35194016 в ОПЕРУ філії Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», МФО 322669, судовий збір у розмірі 3854,25 грн. (три тисячі вісімсот пятдесят чотири грн. 25 коп.).

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VII не підлягає виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді