Провадження № 22-ц/780/4620/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 19 28.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Приходька К.П.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук Анатолій Олександрович про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 1998 року належала квартира АДРЕСА_1. Наміру продавати вказану квартиру він не мав, оскільки це єдине його житло.

Зазначав, що до нього звернулася ОСОБА_5 з проханням отримати для неї кошти в борг під заставу його квартири, на що він дав згоду за умови повернення йому коштів. На виконання вказаної домовленості, 30 січня 2014 року він разом з ОСОБА_5 прийшли до її знайомого нотаріуса ОСОБА_6, який пообіцяв, що надасть йому в борг грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США на 6 місяців зі сплатою 5% щомісячно під заставу належної позивачу квартири. Наступного дня, 31 січня 2014 року, він разом з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 прийшли до офісу приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщука А.О., де ОСОБА_6 пояснив, що вказаний нотаріус оформить договір застави квартири, який підпише його, ОСОБА_6, цивільна дружина та надасть в борг грошові кошти. Позивач вказував, що того ж дня він та цивільна дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_3 підписали договір і при цьому остання передала йому кошти у розмірі 59 500 грн. та 3 400 доларів США. Однак вказаний договір нотаріус йому не надав.

На початку липня 2014 року до нього звернувся ОСОБА_6 з проханням звільнити вказану вище квартиру та надав йому копію договору від 31 січня 2014 року. Ознайомившись з текстом договору, позивачу стало відомо, що він підписав договір купівлі - продажу належної йому квартири.

Посилаючись на те, що він не мав на меті підписувати договір купівлі - продажу квартири, жодних дій, які б свідчили про намір продавати квартиру не вчиняв, оскільки фактично було досягнуто згоди з ОСОБА_6 про передачу належної йому квартири в іпотеку строком на 6 місяців, позивач просив визнати договір купівлі - продажу квартири, укладений 31 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщуком А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 135 - удаваною угодою; встановити, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 насправді було вчинено договір іпотеки від 31 січня 2014 року в забезпечення договору позики у сумі 59 500 грн. та 3 400 доларів США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2015 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 31 січня 2014 року, укладений між ним і ОСОБА_3 та зобов'язати ОСОБА_3 провернути йому квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставин, які свідчать про удаваність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщуком А.О. та зареєстрований в реєстрі за №135, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8, 9).

Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири вчинено за 93 970 грн., які ОСОБА_2 одержав до підписання цього договору. Підписання ОСОБА_2 цього договору свідчить про проведення з ним розрахунку за продану квартиру у повному обсязі і відсутність з його боку будь - яких претензій фінансового характеру до відповідача.

Відповідно до пункту 11 договору купівлі-продажу квартири, сторони взаємно підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного правочину.

У пункті 18 договору купівлі-продажу квартири, сторони ствердили, що проект цього договору прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, вони розуміють та вільно володіють українською мовою, зміст зазначених у пункті 16 договору статей їм зрозумілий, нез'ясованих питань у них немає.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем на надано безспірних доказів того, що він не розумів, що підписує договір купівлі-продажу квартири, оскільки він ознайомлювався з даним договором перед підписанням, зміст якого був оголошений нотаріусом. Крім того, відповідач ОСОБА_3 заперечила, що між нею та позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири з метою приховати договір іпотеки.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу квартири виникли правовідносини з договору купівлі-продажу, про що свідчить те, що покупцем було сплачено продавцю погоджену вартість майна, а продавцем було передано майно покупцю, будь-яких інших прав та обов`язків між сторонами не виникло. Сторони у договорі взаємно підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного правочину. Вказаний договір укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування вимог позову позивач послався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу приховує договір іпотеки в забезпечення повернення позики.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Стверджуючи про фактичне укладення з ОСОБА_3 договору іпотеки в рахунок забезпечення повернення позики, позивач не надав письмового доказу укладення між сторонами такого договору.

Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання позивача на покази свідків є недостатніми для визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином. Відповідач не мала наміру надавати позивачу кошти під заставу квартири і жодних дій зі сторони позивача та відповідача щодо виконання такого договору здійснено не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів, що обидві сторони, свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі-продажу квартири з метою приховати договір іпотеки в рахунок забезпечення повернення позики.

Таким чином рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, як на доказ того, що ОСОБА_2 не мав наміру продавати належну йому квартиру, а мав намір передати квартиру в іпотеку, не заслуговують на увагу, оскільки для визнання правочину удаваним наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Для цього необхідно щоб обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 заперечила, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири з метою приховати договір іпотеки в рахунок забезпечення повернення позики.

Інші докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були додержані норми матеріального та процесуального права

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі про визнання договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2014 року недійсним з підстав, передбачених ст.215 ЦК України та зобов'язати ОСОБА_3 провернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, то воно задоволенню не підлягає, оскільки такі вимоги ОСОБА_2 до суду першої інстанції не заявлялися, вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції, рішення суду по ним не ухвалювалось, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні законні підстави для їх розгляду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в позові і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді