АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Винниченка Ю.М., Карпушина Г.Л.

При секретарі: Коротун І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому прохала поділити майно, що є їхньою спільною власністю, посилаючись на те, що з вересня 2003 року до березня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За цей час ними було придбане майно, яке вона вважає є спільною сумісною власністю, а саме магазин промислових товарів, розташований у АДРЕСА_1.

Прохала визнати нежитлові приміщення (магазин промислових товарів), розташований: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею, ОСОБА_4 право власності на ? вказаного майна.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволений.

Визнано нежитлові приміщення (магазин промислових товарів), розташований за адресою: АДРЕСА_1 придбаний на підставі договору купівлі-продажу 29.09.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі № 1107 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину спільного майна подружжя, а саме на нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) площею 40,1 кв.м., розташований в АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 прохав рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, вказував на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи той факт, що в матеріалах справи наявні лише вступна та резолютивна частина оскаржуваного рішення, мотивувальна частина рішення відсутня, оскільки суддя Сорока К.М. припинила повноваження судді в зв'язку зі смертю (а. с. 72), колегія суддів вважає за необхідне скасувати судове рішення та постановити у справі нове рішення оскільки неможливо встановити факти якими керувався місцевий суд при постановленні судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2003 року по 24 березня 2014 року (а. с. 5-7).

В період шлюбу сторони придбали нежитлове приміщення, а саме магазин промислових товарів, розташований у АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 як за фізичною особою на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2010 року (а. с. 8-13).

У відповідності до п. 4 даного договору ОСОБА_4 як дружина відповідача у справі надала свою згоду на придбання даного об'єкта.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином придбане нежитлове приміщення є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ході судового розгляду справи ОСОБА_2 не довів того факту, що дане спірне приміщення є об'єктом права особистої власності, позовних вимог щодо визнання даного магазину об'єктом особистої власності не заявляв.

Не встановлені такі обставини і в ході апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Доказів того, що спірне приміщення були придбані за кошти які належали йому особисто немає.

У відповідності з довідкою ПАТ « Райфайзен банк Аваль» від 5 лютого 2015 року ( а. с. 43), вбачається, що ОСОБА_2 згідно з договором про переведення боргу було сплачено 626 384 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21.02.2014 року, на яке посилається відповідач в обґрунтування того, що спірне приміщення придбано за його особисті кошти, отримані від договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_5.( його матір'ю) не свідчить , що ці кошти є особистим майном ОСОБА_2 та не були використані в інтересах сімї.

Вирішуючи питання щодо розміру часток сторін у праві спільної сумісної власності , колегія суддів також не вбачає підстав для відступу від рівності цих часток.

Жодна із сторін не довела в ході судового розгляду справи, що розмір її частки підлягає збільшенню, зокрема в зв'язку з внесенням в придбання майна особистих коштів.

Так, у відповідності з копією договору купівлі продажу від 29.09.2010 року ( а. с. 8) спірного приміщення було придбано за 349 167 грн.

Покази сторін про те, що фактично вони сплатили за придбане приміщення 75000 доларів США судом до уваги братися не може, оскільки ціна приміщення чітко зазначена в договорі.

Не є обставиною , яка може свідчити про зміну частки у праві власності на приміщення доводи ОСОБА_2 , що він отримав грошові кошти в дарування від своєї матері ОСОБА_5 , оскільки право власності у сторін на спірне приміщення виникло 29.09.2010 року , а грошові кошти , на які посилається апелянт надані йому вже після укладення договору купівлі продажу.

Також та обставина, що погашення кредиту він здійснював за ці кошти не свідчить про те, що ця обставина є підставою для збільшення його частки у праві власності сторін, оскільки право власності виникло саме в момент укладення договору та реєстрації права власності.

За таких обставин доводи апеляційної скарги висновки , що даний об'єкт є спільним майном подружжя не спростовують.

В порядку ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 1458 грн.

Керуючись ст. 303, 307, п.3,4, ч.1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати нежитлові приміщення (магазин промислових товарів), розташований за адресою: АДРЕСА_1 придбаний на підставі договору купівлі-продажу 29.09.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі № 1107 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину спільного майна подружжя, а саме на нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) площею 40,1 кв.м., розташований в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 1458 грн.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно: