Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Вертелецькому М.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району,ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4,третя особа міське комунальне підприємство «Основаніє»,про визнання недійсним та скасування розпорядження,свідоцтва про право власності на майно,договорів дарування,виселення та вселення у кімнату,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 р.ОСОБА_1звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що він є наймачем кімнати площею 12,4 кв.м.у квартирі АДРЕСА_1,яка була виділена у його користування рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2003 р.

На підставі цього ж рішення відповідачі ОСОБА_2О.(до реєстрації шлюбу ОСОБА_5О.)була виділена у користування кімната 16,8 кв.м.у цій квартирі,кожному з користувачів був відкритий окремий особовий рахунок.

У листопаді 2014 р.в процесі підготовки документів на приватизацію житла позивачеві стало відомо,що на підставі розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району 364р від 18.06.2014 р.та свідоцтва про право власності № 24097 від 18.06.2014 р.ОСОБА_2 приватизувала виділену у його користування кімнату площею 12,4 кв.м.,а 08.12.2014 р.за договором дарування відчужила її ОСОБА_3

17.02.2015 р.ОСОБА_3подарувала спірну кімнату ОСОБА_4,який вселився у неї та використовує для власного проживання .

Посилаючись на те,що ОСОБА_2незаконно приватизувала виділену у його користування кімнату,чим позбавила житла,в подальшому як незаконний власник уклала договір її дарування,який суперечить чинному законодавству та моральним засадам суспільства,чим порушені житлові права позивача,ОСОБА_1просить суд

визнати недійсним та скасувати розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району 364р від 18.06.2014 р.

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № 24097 від 18.06.2014 р.на кімнату площею 12,4 кв.м.квартири 36 буд.70 по вул.Харчовій в м.Запоріжжі

визнати недійсним договір дарування 12/25 частин (кімнати площею 12,4 кв.м.) квартири АДРЕСА_1 від 08.12.2014 р.,укладений між ОСОБА_2та ОСОБА_3,посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6,сторони повернути у первісний стан

визнати недійсним договір дарування 12/25 частин (кімнати площею 12,4 кв.м.) квартири АДРЕСА_1 від 17.02.2015 р.,укладений між ОСОБА_3та ОСОБА_4,посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7,сторони повернути у первісний стан

виселити ОСОБА_4В.з кімнати площею 12,4 кв.м.у квартирі АДРЕСА_1 та вселити позивача у вказану кімнату.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_8позов підтримали в повному обсязі та пояснили,що ОСОБА_1та його дочка ОСОБА_2являлися наймачами квартири АДРЕСА_1,яка складається з двох ізольованих кімнат площею 12,4 кв.м.та 16,8 кв.м.,та знаходилась у їх спільному користуванні.Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2003 р.у користування позивача була виділена кімната площею 12,4 кв.м.,інша кімната виділена ОСОБА_2,відкриті окремі особові рахунки.Позивач деякий час через неприязні відносини із відповідачкою у спірній кімнаті не проживав,проте оплачував комунальні послуги на підставі особового рахунку,відкритого на його ім*я.У листопаді 2014 р.звернувся до Шевченківської райадміністрації із заявою про приватизацію виділеної у його користування кімнати,в чому йому було відмовлено з тих підстав,що спірна кімната приватизована відповідачем ОСОБА_2О.В подальшому спірна кімната була відчужена за договорами дарування,укладеними між ОСОБА_2та ОСОБА_3 Л.П.08.12.2014 р.,між ОСОБА_3та ОСОБА_4 О.В.17.02.2015 р.,чим порушено житлове право ОСОБА_1на користування спірним житлом та його приватизацію. Просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2,допитата також як свідок,в процесі розгляду справи проти позову заперечувала та пояснила,що у спірну квартиру вона вселилася разом з батьком ОСОБА_1та матір*ю на підставі обмінного ордеру.У 1998 р.позивач пішов із сім*ї,у спірній квартирі вона залишилася проживати з матір*ю,яка у 2001 р.померла від раку,після чого відповідач забрав з квартири речі ,які вважав своїми.У 2003 р.ОСОБА_1подав позов про поділ особових рахунків спірної квартири,вона на той час користувалась кімнатою площею 12,4 кв.м.,яка на підставі судового рішення була виділена у користування ОСОБА_1Проте з часу постановлення цього рішення до 2014 р.у квартирі позивач не з*являвся,вона оплачувала по окремому особовому рахунку кімнату площею 12,4 кв.м.,якою продовжувала фактично користуватись,у 2014 р.приватизувала її у передбаченому законом порядку,звернувшись із відповідною заявою до районної адміністрації,та відчужила ОСОБА_3Вважає,що житлові права позивача не порушені,оскільки він має можливість безперешкодно вселитися у спірну квартиру та користуватись кімнатою більшої площі 16,8 кв.м.,так само як і приватизувати її.

Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у судове засідання не з*явився,надав письмову заяву,в якій проти позову заперечує з посиланням на те,що розпорядження голови районної адміністрації від 18.06.2014 р.№ 364р»Про приватизацію житла за адресою АДРЕСА_2» було підготовлено згідно діючого законодавства на підставі повного пакету документів,наданого ОСОБА_2та завіреного балансоутримувачем житлового фонду,рішення суду від 13.03.2003 р.на час підготовки розпорядження та видачі свідоцтва про право власності на житло на адресу районної адміністрації не надходило.

Відповідач ОСОБА_3П.в судовому засіданні проти позову заперечувала з тих підстав,що 08.12.2014 р.на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ,укладеного з ОСОБА_2,вона отримала у власність 12/25 частин квартири 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,яку 17.02.2015 р.подарувала ОСОБА_4,її діями права позивача не порушені.

Відповідач ОСОБА_4та його представник адвокат ОСОБА_9В.у судовому засіданні проти позову заперечували та пояснили,що 12/25 частин квартири 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,до складу яких входить спірна кімната площею 12,4 кв.м.,набуті ним у власність у передбачений законом спосіб на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ,укладеного із ОСОБА_3,якою ОСОБА_4як власник користується на законних підставах.Позивач,який зареєстрований за вказаною вище адресою,цією квартирою не користується,проте не має для цього жодних перешкод,так як може вселитися у вільну кімнату площею 16,8 кв.м.та в подальшому її приватизувати. Договір найму кімнати площею 12,4 кв.з позивачем не укладався,як до,так і після прийняття судом рішення у 2003 р.про зміну договору найму житла,спірну кімнату займала ОСОБА_2,яка у законний спосіб її приватизувала та відчужила.Вважає дійсною причиною звернення позивача до суду не захист житлових прав,які не порушені,а намагання отримати саме спірну кімнату,яка повністю капітально відремонтована.

Представник МКП «Основаніє» за довіреністю ОСОБА_10С.у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила,що на підставі рішення Запорізької міської ради № 5 від 27.04.2012 р.МКП «Основаніє» є правонаступником ,зокрема,КП «ВРЄЖО № 3»,в зв*язку з чим МКП «Основаніє» були передані особові рахунки по житловому фонду,прийнятому на баланс.Разом з тим,документи за період 2003 р.,зокрема щодо підстав відкриття окремих особових рахунків наймачам житла за адресою АДРЕСА_2,до МКП «Основаніє» на архівне зберігання не передавалися.Згідно особового рахунку № 4786,відкритого на ім*я ОСОБА_5,розмір займаної нею житлової площі у квартирі складає 20,04 кв.м.,в тому числі кімната площею 12,4 кв.м.,яка і була нею в подальшому приватизована.Позивач ОСОБА_1згідно особового рахунку № 4707 є наймачем житлової площі у кімнаті 16,8 кв.м.,заяв щодо порушень його права на користування саме спірною кімнатою до житлових органів з 2003 р.не подавав.Приватизація спірної кімнати була проведена ОСОБА_2як її наймачем у законний спосіб.На теперішній час позивач необмежений у праві користуватись кімнатою площею 16,8 кв.м.та приватизувати її.

Відповідно до ст.169 ЦПК України,суд закінчив розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_2та представника районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району,які не з*явилися з невідомих причин,викликались шляхом направлення судових повісток.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін,допитавши свідків,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений необґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.

Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі обмінного ордеру № 61 від 04.02.1984 р.ОСОБА_1на сім*ю з трьох осіб у складі дружини ОСОБА_11та дочки ОСОБА_5була надана у користування житлова площа у квартирі 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,яка складається з двох ізольованих кімнат розміром 12,4 кв.м.та 16,8 кв.м.(а.с.153)

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2003 р.був змінений договір найму житлового приміщення вказаної квартири,виділена у користування ОСОБА_1кімната площею 12,4 кв.м.,відповідачці ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_2)Ю.О.виділена кімната 16,8 кв.м.(а.с.7-8)

З пояснень сторін у судовому засіданні встановлено,що на підставі зазначеного судового рішення договір найму жилого приміщення відповідно до ст.61 ЖК України ними із житлово-експлуатаційною організацією не укладався.

З довідок ,виданих ОСОБА_1 О.В.24.11.2005 р.та ОСОБА_1 Ю.О.03.12.2005 р.вбачається,що на підставі рішення суду від 13.03.2003 р.,був розділений особовий рахунок 31104704 та відкриті окремі особові рахунки на житлову площу у квартирі 36 за адресою м.Запоріжжя,вул.Харчова 70,а саме:ОСОБА_1особовий рахунок 31104704,ОСОБА_5 особовий рахунок 31104786(а.с.9)

Відповідно до особового рахунку 31104786,загальний розмір житлової площі ,яку займала ОСОБА_5,становить 20,04 кв.м.,з них площа кімнати 12,4 кв.м.(а.с.169)

Відповідно до особового рахунку 31104704,загальний розмір житлової площі ,яку займав ОСОБА_1,становить 27,16/28,06 кв.м.,з них площа кімнати 16,8 кв.м.(а.с.85)

З досліджених у судовому засіданні доказів суд не встановив підстав для висновку про те,що ОСОБА_1В.з 13.03.2003 р.був наймачем саме спірної кімнати площею 12,4 кв.м.,оскільки відповідного договору найму із житловим органом він не укладав,а саме по собі рішення суду такого договору не замінює,а є лише підставою для його укладання.

За змістом ст.65-1 ЖК України,наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть придбати займані ними приміщення у власність на підставах,передбачених чинним законодавством.

Відповідно до вимог абзацу 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Згідно ч.1 ст.8 цього ж Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких, знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 4 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства), а ч. 3 ст. 8 Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

За частиною 2 ст.8 зазначеного вище Закону, передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках), здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті в гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, будинку, кімнати в гуртожитку.

Відповідно до п.4,17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396,передача займаних квартир(будинків),жилих приміщень у гуртожитках,кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну(спільну сумісну,спільну часткову)власність громадян на підставі заяви та документів,передбачених п.18 цього ж Положення.

Згідно з п.19 Положення,відомості про займані наймачем приміщення та їх площу заповнюються згідно з інвентаризаційними матеріалами,які зберігаються на підприємстві(організації)по обслуговуванню житла.

Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку),жилих приміщень у гуртожитках,оформлює відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо жилих приміщень,на підставі яких видає свідоцтво про право власності на жиле приміщення,як це визначено у п.21,22 Положення.

Приватизаційні документи, що надані до матеріалів справи, свідчать про те, що приватизація частини комунальної квартири спільного заселення за адресою АДРЕСА_2 відбулася з додержанням вимог і в порядку передбаченому ст. 2 та 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також відповідно до вимог вказаного вище Положення .

Підготовка документів та приватизація спірної квартири була вчинена уповноваженим на те органом з приватизації житла ,за письмовою заявою наймача ОСОБА_2О.(а.с.148),передача приватизованої частини комунальної квартири здійснена на підставі розпорядження органу приватизації (а.с.145) та посвідчена відповідним свідоцтвом про право власності(а.с.148)

При цьому уповноважений орган з приватизації житла прийняв до розгляду довідку № 10/11 про склад сім*ї наймача квартири,з якої вбачається,що квартира спільного заселення за адресою АДРЕСА_2 знаходиться у користуванні 2 наймачів,які складають 2 окремі сім*ї та займають такі приміщення:Тютєрєва Ю.О. 1 кімнату площею 12,4 кв.м.,ОСОБА_1 О.В.1 кімнату площею 16,8 кв.м.(а.с.149)

Зазначена довідка складена та підписана керівником підприємства по обслуговуванню житла ,на який покладена функція з оформлення та видачі зазначеної вище довідки ,котрий є відповідальним за достовірність вказаних у ній відомостей та, відповідно несе персональну відповідальність за внесення у довідку конкретних відомостей.

Недостовірність відомостей,зазначених у даній довідці,на час розгляду справи нічим об*єктивно не підтверджена.

Додатком до зазначеного вище розпорядження органу з приватизації житла є розрахунок площі частини квартири спільного заселення,що приватизується наймачем ОСОБА_2безоплатно,згідно якого загальна площа вказаних приміщень має розмір 23кв.м.,житлова площа 12,4 кв.м.(а.с.146)

Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку про те, що приватизація частини комунальної квартири за вказаною вище адресою відбулася з додержанням вимог закону, відповідно до встановленого порядку та процедури, тому є законною за своєю формою.

Що стосується порядку приватизації по суті, суд дійшов до висновку, що при передачі частки вказаної квартири у власність одного із наймачів, уповноваженим органом приватизації не були порушені права та законні інтереси позивача, а обсяг площі квартири, що увійшла до частки ОСОБА_2, відповідав фактичному порядку користування приміщеннями квартири, тобто нею була приватизована площа (приміщення), які вона фактично займала та користувалася для проживання на час звернення до органу з приватизації житла.

Такі висновки суду ґрунтуються як на поясненнях відповідача ОСОБА_2,так і самого позивача ОСОБА_1про те,що з 1998 р.він фактично у спірній квартирі не проживає через неприязні відносини із ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_12Л.в суді показала,що знайома з ОСОБА_1 з 2000 р.,котрий протягом останніх 15 років проживав у її будинку,кілька місяців у її квартирі,потім у ОСОБА_13,тому що,зі слів ОСОБА_1, з дочкою та дружиною. У 2011 р. двічі вони разом їздили до квартири ОСОБА_1, проте потрапити у неї він не міг,так як не мав ключів.

Свідок ОСОБА_13суду показала,що ОСОБА_1 винаймає кімнату у її квартирі для проживання, хоча має власне житло,у яке його не пускала дочка. У 2003 р. суд виділив ОСОБА_1 для проживання кімнату 12,4 кв.м.,яку він ще з 2005 р. планував приватизувати,а у 2014 р.домовився про це із ОСОБА_2. Згодом від сусідів дізнався про те,що ОСОБА_2 частину квартири приватизувала ,продала та виїхала, а при отриманні довідки в житлових органах були виявлені виправлення в особовому рахунку.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3та ОСОБА_4пояснили,що у спірній кімнаті площею 12,4 кв.м.на час її придбання ними у власність речі ОСОБА_1були відсутні і він у цій кімнаті не проживав.

ОСОБА_14О.в суді показала,що після прийняття судом рішення у 2003 р.вона продовжувала користуватись спірною кімнатою,згодом капітально її відремонтувала,про що ОСОБА_1було відомо.

З наведеного суд встановив,що з 1998 р.ОСОБА_1 спірну кімнату для власного проживання фактично не використовував ,згідно наданих ним квитанцій (а.с.188-209) проводив оплату по особовому рахунку за кімнату площею 16,8 кв.м.,право власності на спірне жиле приміщення у квартирі спільного заселення отримала особа, яка постійно там мешкала,що не спростовано дослідженими судом доказами.

Позивач,звернувшись до суду із даним позовом,визначив порушеними свої житлові права,пояснюючи ,що через приватизацію та подальше відчуження спірної кімнати він позбавлений можливості користуватись цим житлом та відповідно,приватизувати саме це житло,яке вважає своїм.

У рішенні від 05.07.2012 р.,яке набуло статусу остаточного 19.11.2012 р.,по справі «Глоба проти України»(заява № 15729/07)Європейський Суд з прав людини зазначив,що «житло» самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого звязку з певним місцем (див. рішення від 25 вересня 1996 року у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» (Buckley v. the United Kingdom), Reports 1996-IV, пп. 5254, та рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги)).Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Струньяк та інші проти Хорватії» (Strunjak and Others v. Croatia), заява № 46934/99, ECHR 2000?X). Більш того, Конвенцію не можна тлумачити як таку, що надає особі право користуватися будь-яким існуючим рівнем життя (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Василевський проти Польщі» (Wasilewski v. Poland), заява № 32734/96).

В ухвалі щодо прийнятності від 12 січня 2006 року у справі «Акімова проти Азербайджану» (Akimova v. Azerbaijan), заява № 19853/03, Суд встановив, що саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного звязку з ним, не є достатньою підставою для того, щоб вважати, що це було її «житло» у розумінні статті 8 Конвенції. Зокрема, заявниця ніколи не володіла цим житловим приміщенням, ніколи не жила там протягом якогось періоду часу і не ввозила туди свої речі, тоді як його мешканець був єдиним, хто зробив його своїм житлом, навіть, як стверджується, без законного на те права. Крім того, виявилося, що вона вже створила своє «житло» у місці, де вона жила зі своїми родичами.

У цій справі заявник мав захищене законом право вселитися та проживати у квартирі (див. пункт 8 вище). Проте він так і не зміг вселитися в квартиру або ввезти туди свої особисті речі, оскільки її мешканці зробили її своїм житлом (див. пункт 17 вище). Уряд стверджував, що заявник проживав у іншій квартирі, яку йому вже надало підприємство. Заявник не оспорював цього твердження, лише скаржачись на те, що не було покращення його житлових умов, тому він зробив своїм «житлом» іншу квартиру.

Таким чином, Суд вважає, що навіть якщо заявник і мав захищене законом права вселитися та проживати у квартирі, про яку йдеться, вона не стала його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції(п.37-40 рішення).

Виходячи з аналізу змісту ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднані з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України), а відтак і право на приватизацію житла.

Позивач ОСОБА_1зареєстрований у квартирі за адресою АДРЕСА_2,у якій згідно досліджених судом доказів має право користування кімнатою площею 16,8 кв.м.,вносить за неї оплату.

Жодних перешкод для вселення позивача у зазначене жиле приміщення при розгляді справи не встановлено,права на приватизацію цього житла позивач не позбавлений.

Таким чином,посилання позивача на порушення його житлових прав на користування кімнатою 12,4 кв.м.не знайшло свого підтвердження доказами,оскільки позивач не довів наявності такого права,а позов про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на житло,видані ОСОБА_14О.в порядку приватизації,задоволенню не підлягає.

Вимоги ОСОБА_1про визнання недійсними договорів дарування спірного житлового приміщення та застосування наслідків їх недійсності,суд залишає без задоволення виходячи з наступного.

Оспорювані позивачем договори за формою та змістом повністю відповідають вимогам ЦК України,іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства не суперечать,підстав для визнання їх недійсними за ст.203 ЦК України суд не встановив.

Позов у зазначеній частині позивач пред*явив із вимогами застосувати правовий механізм,встановлений ст.215-216 ЦК України,вважаючи себе особою,яка має речове право на користування спірною кімнатою.

Права особи,яка вважає себе власником майна,проте не є стороною оспорюваного договору,не підлягають захисту шляхом пред*явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму,встановленого ст.215-216 ЦК України.Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову в разі,якщо існують підстави,передбачені ст.388 ЦК України,які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Разом з тим,ОСОБА_1не є власником спірної кімнати,а лише має право користуватись житловим приміщенням квартири спільного заселення,що не дає йому права вимагати витребування чужого майна від добросовісного набувача.

Висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 31.10.2012 року, правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Аналізуючи наведене ,суд дійшов до висновку,що позивач не підтвердив доказами незаконність користування спірною кімнатою її власником ОСОБА_4,тому підстави для виселення останнього ,та відповідно,для вселення е неї позивача,відсутні.

Встановлені судом обставини приводять суд до висновку про те,що позов задоволенню не підлягає у повному обсязі як такий,що не грунтується на законі та не підтверджений доказами.

На підставі ст.ст.16 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,ст.61 ЖК України,ст.3,4,10-11,15,57,60,169,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко