Справа № 266/970/15-ц
Провадження № 2/266/546/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого - судді Дзюба М.В.,

за участі секретаря Петрухіной Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Розвитку" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 21.11.2011 року між ПАТ "ОСОБА_1 Банком Розвитку" та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ІКСАSHG.16763.001, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 20000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% річних. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався щомісячно у строки здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за його користування, всіх інших плат передбачених кредитним договором та правилами надання банківських послуг. В забезпечення виконання зобовязань, 21.11.2011 року між ПАТ "ВБР" та ОСОБА_4 укладено договір поруки № РХ029031.16774.001, за яким відповідачка ОСОБА_4 зобовязалась відповідати перед банком за виконання ОСОБА_2 зобовязань по кредитному договору. Відповідачі не виконали умови договору, у зв'язку з чим станом на 09.02.2015 року утворилась заборгованість, у загальній сумі 62522,47 гривень, яка складається з наступного: поточна заборгованість по тілу кредиту 0,00 гривень, прострочена заборгованість по тілу кредиту 14842,25 гривень, поточна заборгованість за процентами 0,00 гривень, прострочена заборгованість за процентами 10219,25 гривень, заборгованість за комісією 8551,20 гривень, сума пені 28909,77 гривень. Оскільки в добровільному порядку відповідачі суму заборгованості не сплачують, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав.

Представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють на підставі довіреності, в судове засідання надали заяву, в якій позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, не заперечувала ти проти ухвалення заочного рішення уразі неявки відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, однак надав заперечення проти позову, в яких посилався на дію Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та просив позов задовольнити частково, відмовити в частині стягнення з нього грошових коштів за комісію у розмірі 8551,20 гривень та суми пені у розмірі 28909,77 гривень. Просив розгляд справи провести за його відсутністю, з участю його представника адвоката ОСОБА_7

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання надала заперечення проти позову, в яких посилалась на те, що при укладанні кредитного договору та договору поруки вона фактично проживала, а після перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, який у вересні 2014 року вони розірвали. Також зазначила, що її банк не повідомив про існуючу заборгованість за кредитним договором, як поручителя за даними зобовязаннями. Посилалась на положення ст.11 ч. 1 п. 7 Закону України "Про захист прав споживачів", за якою кредитору заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк позовної давності якої сплив. Також посилалась на ч. 4 ст. 559 ЦК України, за якою кредитор зобовязаний повідомити поручителя про невиконання боржником умов договору кредитора на протязі шести місяців з моменту порушення таких умов, у звязку із чим вважає, що договір поруки укладений між нею та банком припинено, а тому просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_7, який діє на підставі договорів про надання юридичної допомоги, в судове засідання надав заяву, якою просив провести розгляд справи за його відсутності, підтримав у повному обсязі заперечення відповідачів проти позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 21 листопада 2011 року між ПАТ "ОСОБА_1 Розвитку" та відповідачем ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ІКСАSHG.16763.001, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% річних. (а.с.10-12)

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалось отримання грошових коштів у розмірі 20000,00 гривень відповідно до умов кредитного договору.

Також, 21.11.2011 року між ПАТ "ОСОБА_1 Розвитку" та ОСОБА_4 укладений договір поруки № РХ029031.16774.001, за яким ОСОБА_4 зобовязалась відповідати перед банком за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором. (а.с.14-15)

Зі свідоцтва про шлюб 1-НО № 287281 та рішення Приморського районного суду м. Маріуполі від 05.09.2014 року про розірвання шлюбу, вбачається та підтверджується зміна прізвища поручителя ОСОБА_4 з "Сесіашвілі" на "Тригуб". (а.с.56,57)

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 належним чином та у встановлені договором строки не виконав умови договору, у зв'язку з чим станом на 09.02.2015 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 62 522,47 гривень, яка складається з наступного: поточна заборгованість по тілу кредиту 0,00 гривень, прострочена заборгованість по тілу кредиту 14842,25 гривень, поточна заборгованість за процентами 0,00 гривень, прострочена заборгованість за процентами 10219,25 гривень, заборгованість за комісією 8551,20 гривень, сума пені - 28909,77 гривень. (а.с.3-9)

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1. ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який набрав законної чинності 15.10.2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитним договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року за № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" затверджено, що м. Маріуполь (Маріупольська міська рада) є населеним пунктом, на території якого здійснювалась антитерористична операція.

Однак, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11. 2014 року за № 1079-р дію розпорядження КМУ від 30.10.2014 року за № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" зупинено.

Таким чином, посилання відповідача ОСОБА_2 на безпідставне нарахування комісії та пені за даним кредитним договором, суд не приймає до уваги, оскільки дія Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" узгоджується та розповсюджується з дією Розпорядження КМУ "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", яке фактично діяло пять днів.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 259 ЦК України закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Разом із тим, згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В той же самий час, відповідно до п. 8.6. кредитного договору № ІКСАSHG.16763.001, сторони договору домовились, що строк позовної давності до вимог за цим договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 (десять) років.

За таких обставин, визначений у кредитному договорі строк позовної давності не суперечить положенням ст. 259 ЦК України, а тому строк позовної давності позивачем в даному випадку не пропущено.

Крім того, пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року за № 6-239цс14.

Щодо частини позовних вимог про стягнення суми заборгованості в солідарному порядку з поручителя ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Згідно положень ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Про наявність вказаної заборгованості ОСОБА_3 повідомлено листом від 10 лютого 2015 року за вих.. № 2765, який направлено поручителю 16 березня 2015 року, що підтверджується списком згрупованих поштових рекомендованих відправлень. (а.с.17,103)

Лист від 10 лютого 2015 року за вих. № 2765 містить вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором із граничним строком повернення до 08.03. 2015 року, в той самий час, як згідно списку згрупованих поштових рекомендованих відправлень було прийнято до відділення поштового звязку лише 16 березня 2015 року.

Тобто, використовуючи своє право, передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України, банк в односторонньому порядку змінив умови договору, надіславши вимогу про повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів, відтак і визначив строк виконання основного зобов'язання, а саме до 08 березня 2015 року.

Таким чином визначивши самостійно строк, з якого підлягає обрахуванню шестимісячний строк, позивач належним чином та у строк не повідомив поручителя про зміну строку виконання основаного зобов'язання, а відтак і не повідомив про існуючу заборгованість за кредитом, термін користування яким було визначено до 20.11.2013 року.

Відповідно до частини першої статті 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон повязує припинення договору поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14 про визнання поруки припиненою, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року.

Крім того, якщо обраховувати шестимісячний строк із дня погашення чергового платежу, то такий строк також був пропущений банком, оскільки останній платіж відповідно до розрахунку, наданого позивачем за черговим щомісячним платежем надійшов 10 липня 2012 року, а відтак заявлені вимоги про солідарну відповідальність за кредитним договором не мають правового обґрунтування, оскільки договір поруки є припиненим.

Отже, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом з поручителя ОСОБА_3, оскільки банком пропущений шестимісячний строк предявлення вимоги до боржника.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором у даному конкретному випадку розмір пені за прострочення виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення грошових коштів за кредитним договором складає 28909,77 гривень.

При цьому ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено право суду своїм рішенням зменшити розмір неустойки у разі, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема ступінь виконання боржником його зобов'язань; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання.

За положеннями вказаної норми закону суд може зменшити розмір неустойки (штрафу,пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак у останньому випадку відповідач, що звертається із клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки.

Таке право суду на зменшення розміру неустойки закріплено в правових позиціях у справі № 6-100цс14 Постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року.

Приймаючи до уваги, що інтереси банку достатньо захищені процентною ставкою, а також те, що відповідач ОСОБА_2 ухилявся від сплати кредиту, через важке матеріальне становище, що підтверджено довідками з медичних закладів, а також відсутність доказів, що несплатою кредиту банку завдано суттєвої шкоди, суд вважає, що визначений позивачем розмір пені в сумі 28909,77 гривень, який перевищую прострочене тіло кредиту в два рази, слід зменшити до 10000,00 гривень, бо саме ця сума буде співмірна із простроченою сумою тіла кредиту.

Враховуючи порушення відповідачем ОСОБА_2 умов договору кредиту та взятих на себе зобов'язань, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом у загальному розмірі 43612,70 гривень, яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 14842,25 гривень, прострочена заборгованість за процентами в сумі 10219,25 гривень, заборгованість за комісією 8551,20 гривень, суму пені в сумі 10000,00 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд приходить до висновку, що оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 436,12 гривень щодо вимог майнового характеру на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11,59,69,88,197,212-215 ЦПК України, ст. 509, 549,551,554,611,624,1046,1048,1050,1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Розвитку" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Розвитку" (), заборгованість за кредитним договором № ІКСАSHG.16763.001 від 26.11. 2011 року у розмірі 43612 (сорок три тисячі шістсот дванадцять) гривень 70 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 436 (чотириста тридцять шість) гривень 12 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Дзюба М. В.