АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Пікуль А.А., Соколової В.В.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсним окремих положень договору,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Форвард» про визнання недійсним положення щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% розділу 2 договору про надання споживчого кредиту №105906256, укладеного 23.04.2013 р. між ним та ТОВ «Банк Руський Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард»), відповідно до якого він отримав грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. на строк до 23.04.2016 р., з відсотковою ставкою 0,01% на рік.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що положення розділу 2 кредитного договору та Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33%, не відповідає чинному законодавству, зокрема, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2015 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не обґрунтував в чому саме полягає неналежність доказів позивача, та якими саме доказами відповідач спростував доводи позивача.

Крім того вказував на те, що суд не взяв до уваги посилання позивача на порушення відповідачем п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ПАТ «Банк Форвард» просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними, оскільки положення розділу 2 кредитного договору та Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% відповідають чинному законодавству, зокрема ч.4 ст.1068 ЦК України, ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»,ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того зазначав, що комісійна винагорода за розрахункове обслуговування, яку оспорює позивач, передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за здійснення розрахункового обслуговування рахунку за дорученням клієнта відповідно до умов укладеного договору та не є такою, що здійснюється банком на свою користь.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2013 р. між ТОВ «Банк Руський Стандарт» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 105906256, відповідно до якого позивачеві були надані кредитні кошти у розмірі 50 000,00 грн. на строк до 23.04.2016 р. зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 0,01% річних. Відповідно до заяви позивача (оферти) Банк відкрив на його імЧя поточний рахунок № НОМЕР_1, на який переказав суму грошових коштів наданих у кредит.

Розділом 2 заяви (оферти) та Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, які в сукупності з Умовами про надання та обслуговування кредитів є невід'ємною складовою договору про надання споживчого кредиту, передбачено комісійну винагороду за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33%, що нараховується щомісячно на загальну суму кредиту 50 000,00 грн. і становить 1665,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що встановлена комісійна винагорода за розрахункове обслуговування, є комісією за ведення рахунку та здійснення передбачених Умовами надання та обслуговування кредитних операцій за рахунком, а тому заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

В рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

За змістом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. № 6-80цс12, за положенням частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 передбачено, що банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 3.4. Умов надання та обслуговування кредитів ПАТ «Банк Руский Стандарт» передбачено, що за ведення Рахунку та здійснення передбачених цими Умовами операцій за Рахунком Клієнт зобов'язаний сплачувати Банку щомісячну комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі, зазначеному в Заяві. Як убачається з Заяви позивача на отримання кредиту та Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, які є невід'ємною складовою договору про надання споживчого кредиту, комісія за розрахункове обслуговування становить 3,33%, що нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі, і становить 1665,00 грн. щомісячно.

Суд першої інстанції не звернув увагу на наведені вище положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також умови договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 В рішенні суду відсутнє належне обгрунтовання висновку про те, що доводи позивача про несправедливість включення до договору про надання споживчого кредиту положення про щомісячне нарахування комісії за розрахункове обслуговування рахунку в розмірі 3,33%від суми виданого кредиту спростовуються наданими стороною відповідача доказами, зокрема відсутнє будь яке посилання на такі докази та їх оцінку.

Усуваючи зазначений недолік, зокрема перевіряючи твердження представника ПАТ «Банк Форвард» про те, що комісійна винагорода за розрахункове обслуговування, передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за здійснення розрахункового обслуговування рахунку за дорученням клієнта відповідно до умов укладеного договору та не є такою, що здійснюється банком на свою користь, колегія судів вважає, що вони є непереконливими, оскільки представник відповідача не конкретизував, за надання яких саме супутніх послуг, що надаються позичальнику нараховується щомісячна комісія, окрім послуг щодо ведення справи, обліку заборгованості, прийняття платежів по поверненню кредиту та відсотків за його користування, програмного забезпечення, що фактично є платою за обслуговування кредиту і здійснюються на користь банку за рахунок позивача, що суперечить п.3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що положення щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% розділу 2 Договору про надання споживчого кредиту №105906256 від 23 квітня 2013 р., укладеного між ТОВ «Банк Руський Стандарт» та ОСОБА_1 є несправедливими і такими, що порушують права позичальника ОСОБА_1, як споживача послуг банку за договором споживчого кредиту, а тому вимоги позивача про визнання їх недійсними підлягають задоволенню.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Крім того відповідно до ст.88 ЦПК України з ПАТ «Банк Форвард» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 р. скасувати та ухвалитинове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним положення, щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% розділу 2 Договору про надання споживчого кредиту №105906256 від 23 квітня 2013 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк Руський Стандарт» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: