Справа № 539/2395/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
25 серпня 2015 року Лубенський міськрайонний суд
В складі: головуючого судді - Волювача О. В.
при секретарі Джадан І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубни справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.
Відповідно до умов договору лізингодавець відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль Peugeout 3008 (зазначений у специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати його у користування лізингоодержувачу позивачу на умовах, передбачених договором.
В усній формі представник відповідача розяснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 50 000 грн. шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 50 000 грн. з зазначенням призначення платежу.
Однак, представником не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи повязані з підготовкою та укладенням договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.
Відповідач відмовився передати предмет лізингу посилаючись на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу лізингу, а сплачена сума в розмірі 50 000 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином, позивач вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки він зовсім не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, прохає їх задовольнити. Суду пяснив, що дійсно 15.06.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу, який він підписав, але при цьому ознайомився з ним не в повній мірі. Договір він уклав добровільно, без будь якого примусу.
Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення (а.с.30,34).
Відповідно до ст. 224 ЦПК України перелічені обставини дають суду право провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд враховує, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участи у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В додатку № 1 до договору визначався графік сплати Авансового внеску, в додатку №2 - специфікація, а в додатку №3 графік покриття витрат на виплати лізингових платежів (а.с.13,14, 15).
Предметом вищевказаного договору згідно п.1.1 є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (додаток№2 Договору) автомобіль Peugeout 3008, вартістю 22 080,00 доларів США (а.с.8,14), гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 496 800,00 грн. (а.с.10).
Надані суду документи свідчать про те, що при укладенні договору позивача ОСОБА_2 було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни оплати платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на кожній із сторінок договору, кожному із додатків до договору.
Підписанням даного договору лізингоодержувач підтвердив, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання ним своїх зобов'язань за цим договором. Всі планові платежі, які визначаються у додатках до договору, сплачуються ним згідно з вказаних додатків на підставі рахунків, виставлених відповідачем. Планові платежі зараховуються відповідачем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок відповідача (п.п. 8.4, 8.5 ст. 8 договору «Вартість предмета лізингу та платежі»).
Позивач прийняв на себе зобов'язання всі рахунки на сплату платежів самостійно завчасно отримувати у відповідача для їх подальшої оплати на виконання цього договору. Всі рахунки, які будуть отримуватися ним від відповідача, будуть мати дату останнього дня дії такого рахунку або квитанції, у разі несплати такого платежу до дати, яка вказана у рахунку або квитанції, позивач прийняв на себе зобов'язання невідкладно повторно отримати у відповідача новий рахунок або квитанцію (п.8.7 ст. 8 договору «Вартість предмета лізингу та платежі»).
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.
Так, п.1.7 статті 1 договору «Предмет договору фінансового лізингу» визначено, що предмет лізингу передається в користування позивача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору.
Згідно ч.3,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановлений законом.
Що стосується адміністративного платежу згідно договору фінансового лізингу в сумі 50 000,00 грн., який сплачено ОСОБА_1 15.06.2015 р., то він відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Такі витрати передбачені ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», позивач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і оплатив адміністративний платіж саме за послугу з організації перевірки, розгляду та підготовки документів для укладення договору. Тому суд не приймає до уваги твердження позивача, що ним сплачено авансовий платіж у розмірі 50 000,00 грн.
Сторони правочину при його укладенні дійшли згоди про те, що адміністративний платіж складає відсоток від вартості предмета лізингу, такий розмір встановлюється у додатку №1 до договору, що складає 10% від вартості предмету лізингу (2208,00 доларів США) (а.с.14).
Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону.
Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві .
Доводи позивача, що угода містить дискримінаційні та несправедливі умови по відношенню до нього, суд знаходить надуманими, ані до позовної заяви, ані в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; що умови договору завдають якоїсь шкоди позивачеві, при цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст.627 ЦК України).
Проаналізувавши укладений договір фінансового лізингу в сукупності з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що договір між сторонами був укладений внаслідок їх волевиявлення, не мав на меті ввести в оману позивача, на момент розгляду справи судом не вбачається порушень з боку відповідача умов договору.
Керуючись ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.1, 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 2, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 203, 230, 215, 526, 627, 806 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів відмовити.
Ухвалу Лубенського міськрайонного суду від 1 липня 2015 року про забезпечення позову по даній справі - скасувати.
Заочне рішення може бути переглянуто Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання ним його копії.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_4 О. В.