АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 760/21399/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6818/15
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

3 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, що дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та вселення , -

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 3 квітня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_4, через свого представника подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та вселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що квартира АДРЕСА_1 належала її чоловікові ОСОБА_8 на підставі договору довічного утримання укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та посвідченого дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою за Р№ 1-1626 від 4 серпня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, і ОСОБА_5, як його єдина спадкоємиця, прийняла спадщину у вигляді, серед іншого, квартири АДРЕСА_1.

Зазначила, що багато разів і усно и письмово просила відповідача ОСОБА_4 добровільно звільнити спільну квартиру, проте останній категорично відмовляється, зазначаючи, що проживає у квартирі на підставі заповіту від 2 квітня 2012 року.

У зв'язку із викладеним, просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на своє майно шляхом виселення Відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та вселення її у зазначену квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи, 4 серпня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передає у власність ОСОБА_8 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 1 березня 2009 року уклали договір оренди житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 строком на 12 місяців.

Доказів щодо пролонгації даного договору матеріали справи не містять.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, і ОСОБА_5, як його єдина спадкоємиця, прийняла спадщину у вигляді, серед іншого, квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 6 червня 2013 року, яке було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 27 серпня 2014 року, ОСОБА_5 на праві особистої власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що відповідачі самовільно займають спірну квартиру, на неодноразові вимоги позивачки щодо звільнення житловою площі відповідають відмовою.

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За положенням ст. 317, 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2011 року позов ОСОБА_9 до Київської міської громади в особі КМР про припинення договору довічного утримання задоволено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 7 лютого 2013 року вищезазначене рішення суду скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 6 червня 2013 року встановлено факт належності на праві власності ОСОБА_8 спірної квартири, визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Як вбачається з рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 листопада 2012 року, встановлено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 фіктивним, визнано розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 фіктивним, анульовано актовий запис № 568 від 24 вересня 1987 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності залишено без задоволення.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції відмовлено у залученні судових рішень які мають значення для справи, оскільки судом надано оцінку всім наданим доказам.

Крім того, посилання апелянта на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2014 року, яким рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 6 червня 2013 року про встановлення факту належності на праві власності ОСОБА_8 спірної квартири скасовано та відмовлено у задоволенні позову, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки воно скасовано ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року, залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді