РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м.Мукачево Справа№303/5672/15-ц

2/303/3099/15

Номер рядка с.з 26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Борисовій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

до відповідача (1) ОСОБА_1

до відповідача (2) ОСОБА_2

про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності,

За участю:

представника позивача ОСОБА_3;

представника відповідача (1) ОСОБА_4;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, на підставі якого просило в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 26.06.2007 року №88/4/07/М/23/23 (надалі Кредитний договір) в сумі 10411,80 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.08.2015 року становить суму 222516,30 грн. (в т.ч. 8287,89 дол. США сума кредиту, 2123,91 дол. США прострочені відсотки за користування кредитом) та 21068,90 грн. (в т.ч.: 1590,84 грн. прострочена комісія за обслуговування кредиту, 19478,06 грн. штраф за несвоєчасне погашення кредиту) звернути стягнення на квартиру №82, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Г. Петрова, 28, яка розташована на третьому поверсі жилого будинку та складається з двох кімнат, загальною площею 48,4 кв.м., балкон 0,4 кв.м., лоджії 1,8 кв.м., корисної площі 0,6 кв.м., житлової площі 27,9 кв.м. (надалі - Квартира), шляхом визнання право власності на неї.

Ухвалою суду від 22.10.2015 року до участі у розгляді справи у якості співвідповідача залучено ОСОБА_2, який є позичальником за Кредитним договором.

Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, позивач посилається на те, що наслідками цивільно правової реалізації укладеного між позивачем та відповідачем (2) Кредитного договору, взяті на себе зобовязання останнім перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову.

В процесі судового розгляду справи, представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача (1), прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнав з посиланням на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого поширюється на спірні правовідносини по справі з огляду на те, що кредит був наданий в іноземній валюті на споживчі цілі. Квартира є місцем постійного проживання відповідача (1) та його сімї. Також площа квартири не перевищує 250 м2.

Відповідач (2) у судове засідання по справі не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

26 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_5», назву якого змінено на ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_5» (копія ОСОБА_4, а.с. 27-28) (надалі - ОСОБА_5) та ОСОБА_2 Анатолієвичем (надалі Позичальник) був укладений Кредитний договір, а.с. 5-9, на підставі якого ОСОБА_5 надав Позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 доларів США на строк до 23.06.2017, а Позичальник зобовязався повернути зазначену суму коштів та плату за користування кредитом.

Фактичне отримання Позичальником кредитних коштів підтверджується копією меморіального валютного ордеру від 26.06.2007 №31259 (а.с. 14).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 26.06.2007 був укладений іпотечний договір (надалі Договір іпотеки, а.с. 15-22), на підставі якого відповідач (1) надав в іпотеку Банку Квартиру.

Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України).

Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобовязання за Кредитним договором Позичальником не виконані.

Заборгованість Позичальника станом на 12.08.2015 року складає суму 10411,80 доларів США (в т.ч. 8287,89 дол. США сума кредиту, 2123,91 дол. США прострочені відсотки за користування кредитом) та 21068,90 грн. (в т.ч.: 1590,84 грн. прострочена комісія за обслуговування кредиту, 19478,06 грн. штраф за несвоєчасне погашення кредиту), підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачами не спростована.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем.

По відношенню до цього слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. В свою чергу, суд, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів та в межах заявлених ними вимог.

Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна).

Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду.

За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України).

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» , якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України ), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Разом з тим, з урахуванням обставин щодо отримання кредиту в іноземній валюті на споживчі цілі, фактичної реєстрації та проживання позичальника та майнового поручителля із сімєю (в т.ч. і малолітньої дитини) у вказаній Квартирі (предмет іпотеки), загальна площа якої не перевищує 250 кв.м., та відсутності доказів щодо наявності іншого нерухомого житлового майна у відповідачів (а.с. 64, 65, 66), суд вважає, що на спірні правовідносини по справі правовідносин поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Отже, по відношенню до вищевказаного слід зазначити, що у разі задоволення вимоги за предметом відбудеться примусовий перехід права власності до іпотекодержателя, оскільки право власності на іпотечне майно перейде до позивача з моменту набрання законної сили рішенням суду, що суперечитиме нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до яких під час дії указаного Закону заборонено примусово відчужувати майно, надане в якості забезпечення валютних кредитів.

З огляду на викладене не може бути реалізований такий матеріально - правовий спосіб захисту порушеного права позивача як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, оскільки задоволення такої вимоги фактично нівелює положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач стане власником майна та буде мати право розпоряджатися ним на свій розсуд, незважаючи за встановлену вищевказаним законом заборону щодо відчуження спірного майна на період дії такого закону.

В свою чергу, неможливість виконання судового рішення у контексті з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» може бути поширена лише на рішення суду про звернення стягнення на майно, а не на рішення суду про визнання за позивачем права власності на Квартиру.

Аналогічний висновок зазначений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, позов задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 06.11.2015.