У х в а л а

іменем україни

28 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

Кузнєцова В.О.,

суддів: Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Будинкоуправління № 1 10-е відділення морської інженерної служби Західного морського району», Хмельницького відділу Малиновського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права на проживання та користування квартирою, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Будинкоуправління №1 10-е відділення морської інженерної служби Західного морського району» (далі - ДП «Будинкоуправління № 1»), який під час розгляду справи уточнив та просив визнати за ним право на проживання та користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, вселити його у вказане жиле приміщення та зобов'язати Хмельницький відділ Малиновського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Хмельницький ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області) здійснити його реєстрацію у вказаній квартирі.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що на підставі виданого 22 листопада 1963 року ордера № 116 на право зайняття двох кімнат площею 22,4 кв. м в квартирі АДРЕСА_1 він, у складі сім'ї своїх батьків, вселився та проживав у спірному житловому приміщенні. Проте помилково прописаний був в квартирі АДРЕСА_1. В останні роки у спірному житловому приміщенні проживає його брат ОСОБА_3 зі свою сім'єю, що є для нього перешкодою у доступі до цієї квартири.

Посилаючись на те, що він є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, належним чином виконує обов'язки щодо її утримання, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 22 листопада 1963 року Квартирно-експлуатаційною частиною Одеського гарнізону був виданий ордер № 116 ОСОБА_5 на сім'ю з трьох осіб: дружина - ОСОБА_6, діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 померли.

Житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться у власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі будинкоуправління № 1 10-е відділення морської інженерної служби.

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована, після смерті ОСОБА_7 в ній ніхто не зареєстрований, фактично в ній проживає ОСОБА_3 зі своєю сім'єю, що підтверджено актом перевірки від 09 березня 2011 року № 23, складеним комісією будинкоуправління № 1, судовими рішеннями: Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2011 року та апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2012 року.

За обліками адресно-довідкового сектора ВСГІРФО ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_2 з 15 січня 1974 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_8 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 05 листопада 2003 року.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 липня 2007 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_2 за набувальною давністю визнано право власності на будинок АДРЕСА_1, житловою площею 85 кв. м, загальною - 97 кв. м. Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 з 15 січня 1974 року (а. с. 218-221).

Згідно з відміткою в копії паспорта ОСОБА_2, виданого 29 січня 2003 року Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_2 значиться зареєстрованим в АДРЕСА_1 з 15 січня 1974 року (а. с. 223).

Відповідно до ст. 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Стаття 61 ЖК Української РСР передбачає укладання договору найму жилого приміщення відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання в інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_2 з 1974 року постійно проживає у АДРЕСА_1, на підставі рішення суду набув право власності на житловий будинок за вказаною адресою, правильно вважали, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки він вважається таким, що вибув на постійне місце проживання в інше житлове приміщення.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук