АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Справа №641/1-130/14-ц
№22ц/790/310/15
Категорія: інші Доповідач - Гуцал Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2014 року по справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - відділ державної виконавчої служби Броварського міського управління юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеною заявою. Просив:

· встановити факт відсутності обтяження у вигляді арешту на майні ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1) згідно запису № 1282866 від 07 вересня 2004 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та неналежність запису № 1282866 від 07 вересня 2004 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна до майна та майнових прав ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1).

·

Посилався на те, що в реєстрі заборон відчуження майна міститься запис № 1282866 від 07 вересня 2004 року про арешт майна ОСОБА_1 без зазначення індивідуального ідентифікаційного номеру останнього. До зазначеної особи заявник ніякого відношення немає, однак при вчинення ним будь-яких дій з нерухомим майном створюються перешкоди, оскільки особа, на майно якої накладено арешт, належним чином не ідентифікована. Даний факт створює заявнику значні незручності, оскільки нотаріуси відмовляють йому в посвідченні договорів щодо відчуження нерухомості з причин неможливості достовірно встановити те, що зазначений арешт не стосується заявника.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення на підставі ч.4 ст. 256 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить про скасування ухвали судді першої інстанції про відмову у відкритті провадження та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника заявника, обговоривши наведені в скарзі доводи та перевіривши матеріали справи знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Положеннями ст.256 ЦПК України визначено перелік фактів, що можуть встановлюватися у порядку окремого провадження. Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб у судовому порядку можливо лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Наведений перелік не є вичерпним. Тому не виключається можливості встановлення іншого факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо встановлення цього факту не пов'язано з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 і ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана заяви не може бути розглянута в порядку окремого провадження, оскільки із змісту заяви вбачається спір про право.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

Із наданих заявником доказів вбачається, що згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис № 1282866 від 07 вересня 2004 року про арешт майна ОСОБА_1 без зазначення індивідуального ідентифікаційного номеру останнього. Підставою обтяження стала постанова від 20 листопада 2001 року Державної виконавчої служби Броварського району.

Заявник стверджує, що він не є тією особою, на майно якої накладено арешт, а відсутність індивідуального ідентифікаційного номеру унеможливлює ідентифікацію особи, майно якої обтяжене. Отже фактично йдеться про встановлення того факту, що ОСОБА_2 на майно якого накладено арешт, не є тотожньою із заявником особою.

Тоді як, за змістом роз'яснень, що містяться у зазначеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України, судами тотожність осіб, чи навпаки, не встановлюється.

Із змісту заяви ОСОБА_2 також вбачається, що він звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту відсутності обтяження майна заявника, з метою захисту своїх прав та інтересів при вирішенні питання щодо здійснення ним права безперешкодного розпорядження належними йому об'єктами нерухомого майна.

Вирізняючими ознаками окремого провадження є несумісність із спором про право, відсутність сторін із протилежними інтересами, неможливість застосування низки правових норм та принципів, які притаманні позовному провадженню, а саме, щодо змагальності, диспозитивності, процесуальної рівності тощо.

Тоді як за змістом заяви ОСОБА_2 йдеться саме про порушенняйого права власника на розпорядження належним йому майном.

Доводи представника заявника про те, що у даному випадку відсутній спір про право, оскільки результат розгляду даної справи не вплине на чиїсь майнові права (стягувача або іншої особи), не заслуговують на увагу, оскільки заявлені вимоги фактично тягнуть за собою зняття заборони на відчуження майна громадянина ОСОБА_2, ідентифікаційний номер якого не визначений, що може вплнути на права та інтереси інших осіб.

Отже, оцінюючи зміст заяви про встановлення юридичних фактів суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що з заяви ОСОБА_2 вбачається спір про право на розпорядження майном, який не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження на вимогу тільки однієї зацікавленої в цьому особи.

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються.

Керуючись ч.1 ст.303, ст..304, п.1 ч.1 ст.312, ст.313, п.3 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді