АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М.. Кулянди М.І.

секретар Паучек І.І.

за участю: представника виконавчого комітету Чернівецької міської ради Гловацької Т.П., ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, третя особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, ОСОБА_3 про повернення дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 квітня 2015 року,

встановила:

В січні 2014 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради звернувся до суду з позовом.

Просив:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_5 щодо до її дитини ОСОБА_4;

- змінити розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь опікуна ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, але не менше прожиткового мінімуму встановленого для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття.

Позивач посилався на те, що рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 23 січня 2012 року відібрано від матері ОСОБА_5 без позбавлення її батьківських прав ОСОБА_4 та поміщено до комунальної медичної установи «Обласний спеціалізований будинок дитини».

Вказаним рішенням також стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 270 гривень щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 17 грудня 2013 року.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила другу дитину та гроші на сплату аліментів на утримання ОСОБА_4 у неї відсутні. Також у відповідачки відсутнє будь-яке майно.

Протягом перебування ОСОБА_4 в комунальній медичній установі «Обласний спеціалізований будинок дитини» її мати рідко навідувала свою дитину та не виявила бажання забрати її на виховання в сім'ю.

ОСОБА_5 належним вихованням, утриманням ОСОБА_4 не займається, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікуваня, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, фактично без поважних причин, самоусунулась від виконання свої батьківських обов'язків по відношенню до доньки.

Розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області від 20 січня 2014 року №11-р встановлено опіку над дитиною ОСОБА_4 та призначено їй опікуна ОСОБА_3

10 вересня 2014 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 про відношенню до дитини ОСОБА_4

ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом.

Просила повернути їй дитину ОСОБА_4, яка перебуває в опікуна ОСОБА_3

Посилалася на те, що не вчиняла умисні цілеспрямовані дії, спрямовані на невиконання неї своїх обов'язків по відношенню до своєї дитини.

За час перебування ОСОБА_4 в Чернівецькому обласному спеціалізованому будинку дитини вона періодично відвідувала її. Нечасте відвідування дитини відбувалося з поважної причини, а саме вагітності позивачки.

На момент звернення з зустрічним позовом перестали існувати підстави, які слугували для відібрання дитини.

Позивачка зазначала, що має намір належно піклуватися та виховувати ОСОБА_4, забезпечити їй фізичний, духовний, моральних розвиток та безпечні умови для життя та здоров'я дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 квітня 2015 року позов виконавчого комітету Чернівецької міської ради задоволено частково.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_5 щодо її дитини ОСОБА_4

В задоволення решти вимог відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав відмовити та задовольнити її зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, ОСОБА_3 про повернення дитини задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції , виходив з того, що в ОСОБА_5 не усунула причини, які слугували підставою для відібрання дитини, була засуджена за жебракування з використанням малолітньої чотирьох місячної дитини, не влаштувалася на роботу, доходу окрім отримання матеріальної допомоги на дитину не має, життям дитини протягом двох років не цікавилась, не вживала заходів щодо реєстрації народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану, не зареєструвала місце проживання дитини, що позбавило малолітню ОСОБА_4 на догляд лікарем-педіатром.

Винна поведінка матері ОСОБА_5 щодо ухилення від виконання батьківських обов'язків і свідоме нехтування цими обов'язками підтверджено належними доказами.

Поведінка відповідачки, її байдуже ставлення до виконання батьківських обов'язків не може бути змінено без застосування крайнього заходу випливу позбавлення батьківських прав.

Однак з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, N 3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 16 вищевказаної постанови Пленуму особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею

загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що відповідно до статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_5 є матірю малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.17).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 лютого 2012 року №97/3 надано малолітній ОСОБА_4 статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.23).

Рішенням виконавчого Чернівецької міської ради від 14 лютого 2012 року №98/3 малолітню ОСОБА_4 направлено в комунальну медичну установу «Обласний спеціалізований будинок дитини» на повне державне утримання (а.с.24).

Розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області від 29 січня 2014 року №11-р встановлено опіку над дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_4 та призначено опікуном ОСОБА_3 (а.с.19).

Постановою прокурора Садгірського району міста Чернівці негайно відібрано від матері ОСОБА_5 її малолітню дитину ОСОБА_4 та поміщено її у КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня №2» для обстеження її стану здоров'я і подальшої передачі та влаштування дитити в дитячий заклад. Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_5 займаються жебрацтвом під час перебування з нею її малолітньої дитини ОСОБА_4 (а.с.33) .

З характеристики ОСОБА_5 від 17 лютого 2015 року №90, наданою Худліївською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області вбачається, що вона народилася в селі Худльово Ужгородського району, де і проживає разом зі своїми родичами. За зловживанням спиртними напоями помічена не була. ОСОБА_5 громадського порядку не порушує (а.с.123).

Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області 6 листопада 2012 року надала висновок про доцільність повернення малолітньої дитини матері (а.с.139).

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 23 січня 2012 року ОСОБА_4 поміщено до КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини».

Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання її малолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі 270 гривень, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття щомісячно, починаючи з 3 січня 2012 року (а.с.21-22).

24 вересня 2014 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок №01/02-24/1146 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_4 (а.с.8-9).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 вересня 2014 року №507/16 надано суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо до малолітньої дитини ОСОБА_4 (а.с.10).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину ОСОБА_7 (а.с.152).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_5щодо до її дитини ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивачем не доведено умисного ухилення ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своєї дитини ОСОБА_4 Як вбачається з матеріалів справи неналежне виконання ОСОБА_5 своїх батьківських обов'язків спричинено складними життєвими обставинами, а саме народження іншої дитини, важким майновим станом, неможливістю постійно їздити на побачення з дитиною із Закарпатьської області в Чернівецьку область.

Судом першої інстанції не встановлено наявність виключних обставин, які би давали підстави позбавити батьківських прав ОСОБА_5щодо до її дитини ОСОБА_4

За таких обставин позов виконавчого комітету Чернівецької міської ради є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити.

Враховуючи вищенаведені обставини колегія суддів також вважає помилковим висновок суду на про те, що в позові ОСОБА_5 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, ОСОБА_3 про повернення дитини слід відмовити з тих підстав, що ОСОБА_5 слід позбавити батьківських прав.

Колегія суддів вважає безпідставним зустрічний позов ОСОБА_5 про повернення її дитини.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 змінила спосіб життя, стала на шлях виправлення, а тому немає підстав вважати, що відпали обставини, які слугували для відібрання дитини у матері .

ОСОБА_3 є неналежним відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 здійснює обов'язки опікуна щодо малолітньої ОСОБА_4 та не порушувала законних прав чи інтересів ОСОБА_5

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо її дитини ОСОБА_4, відмови в позові ОСОБА_5 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 про повернення дитини та в частині стягнення судових витрат з порушенням норма матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення вказаних позовних вимог з підстав, які зазначені вище.

В решті рішення залишити без змін.

Зокрема в апеляційній скарзі відсутні доводи проте, з яких підстав слід скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову виконавчого комітету Чернівецької міської ради про зміну розміру аліментів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 квітня 2015 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , відмови в позові ОСОБА_5 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 про повернення дитини та в частині стягнення судових витрат скасувати.

В позові виконавчого комітету Чернівецької міської ради, поданого в інтересах дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відмовити.

В позові ОСОБА_5 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 про повернення дитини відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: