Справа № 383/976/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючої судді Адаменко І.М.,

при секретарі Остапчук О.С., Машковій О.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача та третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бобринець Кіровоградської області, в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кіровоградська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, про стягнення заборгованості за договором позики -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ДП ДГ «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України про стягнення боргу за договором позики обґрунтовуючи їх тим, що 17 січня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 1800000 грн., які зобовязувався повернути до 18 січня 2013 року, згодом 30.07.2013 року додатковою угодою сторони домовилися про продовження строку виконання зобов"язання до 30.04.2015р. За умовами вказаного договору позичальник також мав сплатити 50 % річних за користування позикою, інфляційні нарахування, та 1% штрафу за порушення виконання зобов"язання від суми боргу за кожен день прострочення. Оскільки відповідач уникає виконання зобов"язань за вказаним договором , тому з останнього позивач просить стягнути борг в загальній суммі 9233045.00 грн., де 1800000,00 грн. - сума боргу, 3832340,11 грн. - 50% річних за користування позикою, 2106000 грн. - штрафні санкції, 3130982,13 грн. - інфляційні нарахування, 131671, 23 грн. - три проценти за порушення грошового зобов"язання, а також стягнути судові витрати ( витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.та судовий збір в сумі 3654,00 грн.).

В судовому засіданні позивач та представник позивача від позовних вимог не відмовилися та просять їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, при цьому, позивач надав суду пояснення у порядку ст.62 ЦПК України в яких зазначив, що зі свого боку умови договору позики, який укладено між ним та відповідачем у письмовій формі, він виконав повністю передавши відповідачу в позику 1800000 грн. на умовах її повернення в строки визначені договором та додатковою угодою та під 50 % річних, що підтверджується також банківськими квитанціями та квитанціями до прибуткових касових ордерів, які представник на той час відповідача - директор ДП ДГ "Червоний землероб" ОСОБА_4 передав йому на підтвердження факту отримання відповідачем вказаної суми позики. Також зазначає, що станом на час розгляду справи сума позики 1800000 грн. та відсотнки за користування нею відповідачем не повернені, тому підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи на стороні відповідача в судовому засіданні позов не визнав та надав суду пояснення, згідно яких він заперечує факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем на вказану суму зазначаючи, що позивачем не доведено факту передачі коштів відповідачу в сумі 1800000 грн. як позики, також вказує, що керівник господарства, який підписав від імені позичальника договір позики, не мав повноважень на його укладення, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволеннюне підлягають.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши зібрані в судовому засіданні докази у їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином та у строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а також інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладений з моменту передачі грошей.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 17 січня 2013 року у простій письмовій формі було укладено договір позики на суму 1800000 грн. зі сплатою 50 % річних за користування позикою на умовах її повернення до 31 грудня 2013 року (т.1 а.с. 5-6).

Факт передачі позивачем ОСОБА_1 визначеної договором грошової суми 1800000 грн. позичальнику ДПДГ "Червоний землероб", підтверджується оригіналами квитанцій до прибуткового кассового ордера №2 від 04.02.2013р. на суму 240000 грн.,№6 від 18.01.2013р. на суму 350000 грн., №9 від 30.01.2013р. на суму 110000 грн., №22 від 11.02.2013 р. на суму 350000 грн., №39 від 20.02.2013р. на суму 95000 грн., №43 від 25.02.2013р. на суму 250000 грн., №59 від 11.03.2013р. на суму 200000 грн., які скріплені печаткою відповідача та підписами його головного бухгалтера та касира, та де підставою отримання вказаних коштів зазначено договір позики від 17.01.2013р. (т.1 а.с.156-157).

Також, цей факт підтверджується й банківськими квитанціями ( т.2 а.с.31-38) відповідно яких, вказані кошти були отримані від ОСОБА_1 за договором позики від 17.01.2013р. та спрямовані керівником ДП ДГ "Червоний землероб" на банківський рахунок відповідача, а саме, квитанція №2 від 04.02.2013р. на суму 240000 грн, №3 від 18.01.2013р. на суму 350000 грн., №6 від 30.01.2013р. на суму 110000 грн., №8 від 11.02.2013 р. на суму 350000 грн., №37 від 20.02.2013р. на суму 95000 грн., №5 від 25.02.2013р. на суму 250000 грн., №34 від 11.03.2013р. на суму 200000 грн. №1 від 19.03.2013р. на суму 205000 грн. та клієнтськими виписками з банківського рахунку позивача ( т.2 а.с.13-20) за відповідний період, з яких вбачається попереднє знаття вказаних вище сум з його рахунку для передачі грошових коштів позичальнику.

Додатковою угодою №1 від 30 липня 2013 року до договору позики б/н від 17.01.2013 року сторонами внесено зміни до пункту 4 та пункту 5 Договору в частині термінів та порядку повернення позики, та продовжено строк виконання зобов"язання позичальником з повернення позики до 30 квітня 2015 року ( т.1 а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З акту звіряння розрахунків від 30.04.3015 року за договором позики від 17.01.2013р. складеного позивачем та відповідачем, а також з показань позивача, наданих суду у порядку ст.62 ЦПК України, вбачається, що відповідач в порушення умов умов договору та додаткової угоди, а також ст.ст.526,530, 1049 ЦК України, не повернув позивачу суму позики 1800000 грн.

Тому, враховуючи вищевикладене, а також те, що вказані обставини не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми позики 1800000 грн. обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Оскільки згідно п.3 Договору позики від 17.01.2013 року сторонами встановлено розмір проценів та порядок їх одержання, а саме 50 % річних, тому підстави їх стягнення обґрунтовані, а позовні вимоги в частині суми стягнення підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 2342465,74 грн. виходячи з наступного розрахунку: 1800000,00 грн. х 50% : 365 днів х 950 днів користування позикою = 2342465,74 грн.

При цьому, суд вважає необґрунтованим розрахунок вказаних процентів за користування позикою, який складено позивачем, та відповідно якого, він просив стягнути з відповідача 3832340.11 грн., оскільки позивач безпідставно включив до суми позики інфляційні витрати, що не передбачено ст.1048 ЦК України.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З пункту 5 Додаткової угоди від 30.07.2013 року до договору позики від 17.01.2013р. ( а.с.8) судом встановлено, що позичальник ДП ДГ "Червоний землероб" мав виконати зобов"язання перед позивачем з повернення суми позики та процентів в строк до 30 квітня 2015 року, але прострочив виконання зобовязання за цим договором, а тому у відповідності до вимог ст.625 ЦК України зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки іншого розміру процентів не встановлено договором, виходячи з наступного розрахунку:

- три проценти річних: 1800000,00грн. х 3% :365 днів х 117 днів прострочення = 17309,59 грн. ;

- інфляційні нарахування: травень 2015р. 102,2 - 396000 грн., червень 2015р. 100,4 - 7200 грн., липень 2015р. 99,00 - 0 грн. Всього - 46800 грн. інфляційних витрат.

При цьому, суд критично ставиться до розрахунку інфляційних нарахувань, та трьох процентів річних, які складено позивачем, та не бере їх до уваги, оскільки при їх обрахунку позивачем застосовано період починаючи з березня 2013 року по липень 2015 року, а не період за час прострочення виконання зобов"язання з 01.05.2015р. по день обрахунку за позовом 25.08.2015р., як то визначено ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме 17309,59 грн.- три проценти річних та 46800 грн. інфляційних витрат.

На підставі викладених вище обставин, суд дійшов висновку про право позивача як на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання яких встановлюється договором (частиною першою статті 1048 ЦК України), так і у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Вказані висновки також ґрунтуються на правових позиціях Верховного Суду України викладених у постановах №6-369цс15 від 02.09.2015р., №6-37цс15 від 01.04.2015р., №6-132цс-14 від 04.11.2014р.

Щодо стягнення з відповідача штрафу (неустойка, пеня) в розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов"язання, то в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Пунктом 6 Договору визначено, що в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець вправі нарахувати штраф в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення ( т.1 а.с.5-6).

Відповідно висновку Верховного Суду України, який викладено в постанові №6-100цс -14 від 03.09.2014р. стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 30 квітня 2015 року, а до суду він звернувся з проханням стягнути пеню по 25.08.2015р., то пеня підлягає стягненню лише в цих межах за 117 днів прострочення виконання зобов"язання відповідачем в сумі 2106000,00 грн., виходячи з наступного розрахунку 1800000,00грн. х 1% х 117 днів = 2106000,00грн.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування ч.3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення неустойки, оскільки її розмір не значно перевищує розмір збитків.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн., то в цій частині позов задоволенню не підлягає у зв"язку з його необгрунтованністю.

Так, відповідно до змісту ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, та яка допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач не подавав до суду відповідної заяви, а суд не постановлював ухвали про допуск ОСОБА_2 як особи, яка надає правову допомогу позивачу, остання брала участь у справі як представник позивача за договором ( ч.4 ст.42, ст.44 ЦПК України), а тому правові підстави для стягнення заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу відсутні.

Відповідно до змісту ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки заявлені позивачем вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні з урахуванням викладених вище обставин, які не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, факт укладення договору позики від 17.01.2013 р. та факт передачі грошей в сумі 1800000 грн. підтверджується дослідженими в судовому засіданні та узгодженими між собою письмовими доказами, а саме, договором позики укладеним сторонами у простій письмовій формі від 17.01.2013р. ( т.1, а.с. 5.6), квитанціями до прибуткових касових ордерів ( т.1 а.с.156-157), банківськими квитанціями ( т.2 а.с.31-38), останні документи засвідчують отримання боржником ДП ДГ "Червоний землероб" від кредитора ОСОБА_1 грошової суми 1800000 грн., та їх дослідження судом у сукупності з іншими доказами дає підставу дійти висновку про правову природу договру, саме як договору позики, при цьому суд, у відповідності до вимог ч.1 ст.218 ЦК України не враховує пояснення позивача, надані ним як свідком в частині факту передачі коштів відповідачу, оскільки рішення суду щодо факту вчинення правочину не може грунтуватися на свідченнях свідків, вказаний договір не оспорено та не визнано судом недійсним, не спростовано також відповідачем й факту невиконання ним боргового зобов"язання за цим договором, тому суд, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором позики від 17.01.2013 р.в загальній сумі 6312575грн. 33 коп., де 1800000 грн. - сума позики, 2342465,74 грн. - проценти за користування позикою, 17309,59 грн. - три проценти за порушення грошового зобов"язання, 46800 грн. - інфляційні нарахування за час просторочення зобов"язання, 2106000 грн. - пеня, а також стягнути судовий збір в сумі 3654 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд позивачу відмовляє з підстав, які вже зазначені судом вище.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 3654 грн.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 509, 526, 530, 549, 550, 551, 625, 1046-1050 ЦК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 січня 2013 року в загальній сумі 6312575грн. 33 коп., де 1800000 грн. - сума позики, 2342465,74 грн. - проценти за користування позикою, 17309,59 грн. - три проценти за порушення грошового зобов"язання, 46800 грн. - інфляційні нарахування за час просторочення зобов"язання, 2106000 грн. - пеня, а також стягнути судовий збір в сумі 3654 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бобринецький районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Адаменко