АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,
суддів: Чумак О.В., Буленка О.О.,
при секретарі: Коваль А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Полтаваавтотранс"
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30 грудня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Полтаваавтотранс" про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 30 грудня 2014 рокупозов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю«Полтаваавтотранс» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено повністю.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді квиткового касира АС Решетилівка Товариства з додатковою відповідальністю«Полтаваавтотранс».

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю«Полтаваавтотранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення, тобто з 30.10.2014 року в сумі 4559грн.97 коп.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю«Полтаваавтотранс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю«Полтаваавтотранс» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн.60 коп.

ТДВ «Полтаваавтотранс» подало апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на прийняття рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити бе задоволення апеляційну скаргуТДВ «Полтаваавтотранс» і залишити рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30 грудня 2014 рокубез змін.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Полтаваавтотранс" про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 березня 2014 року відповідно до наказу №17 ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ТДВ «Полтаваавтотранс» на посаду квиткового касира АС Решетилівка.

30 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу №78 про припинення трудового договору.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 24.12.2014 року №4-01/159 загальна сума доходу за період квітень-вересень 2014 року становить тринадцять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень 91 копійка.

Згідно копії заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, та відновлення на роботі від 04.11.2014 року, позивачка відкликає заяву про звільнення з посади квиткового касира АС Решетилівка, з огляду на те що була написана під тиском роботодавця та з урахуванням залякування за статтею про систематичне порушення дисципліни, не зважаючи на стан здоров`я.

Відповідно до довідки №165 від 29.12.2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку у зв`язку з вагітністю 03.11.2014 року Решетилівської ЦРЛ.

Відповідно до довідки Решетилівсько-Великобагачанського об`єднаного районного військового комісаріату №2260 від 03.11.2014 року, згідно Указу Президента України від 21.07.2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію» громадянин ОСОБА_2 07.08.2014 року призваний Решетилівсько-Великобагачанським об`єднаним військовим комісаріатом у Збройні Сили України по мобілізації.

В судовому засіданні суду першої інтсанції 30 грудня 2014 року свідок ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_1 дійсно працювала квитковим касиром АС Решетилівка, перебуваючи в нервово-збудженому стані з урахуванням вагітності написала заяву на звільнення за власним бажанням з датою наступного дня, тобто 29 жовтня та передала її начальнику АС Решетилівка ОСОБА_4 . Неодноразово їздила на прийом до начальника ТДВ «Полтаваавтотранс» ОСОБА_5 , приїхавши повторно 30 жовтня 2014 року розхвилювавшись їй стало зле, була викликана швидка допомога, позивачка відмовилася від госпіталізації, пообіцявши медикам звернутися до лікарні за місцем проживання.
Відповідно до копії довідки Полтавського обласного центру екстреної медичної допомоги від 30.10.2014 року, ОСОБА_1 надавалась екстрена медична допомога, діагноз - гіпертонічний криз, вагітність 22 тижні.
Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Згідно зі ст. 233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
У постанові від 31 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.
З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення трудового спору став факт звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на наступний день після подання нею заяви.
Також убачається, що зміст заяви позивачки про звільнення за власним бажанням не відповідав вимогам законодавства про працю. Зокрема, були відсутні дата, з якої вона звільняється, та причини звільнення.
Таким чином, було порушено норми ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Але зазначений двотижневий термін може бути і скорочено, якщо заяву працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу, а саме у випадку: переїзду на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступу до навчального закладу; неможливості проживання у даній місцевості, підтвердженої медичним висновком; догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічною віку або дитиною інвалідом; догляду за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; виходу на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин.
У даній ситуації роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу й не зажадав розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення. Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчить про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженою ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.
Працівник також має право відкликати заяву про звільнення до настання двотижневого строку, зафіксувавши факт подання такої заяви власником або уповноваженим ним органом, наприклад, вислати поштою.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка відкликала подану нею заяву про звільнення, звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України, зміст заяви позивачки про звільнення за власним бажанням не відповідав вимогам законодавства про працю, зокрема, були відсутні дата, з якої вона звільняється, та причини звільнення, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачем були порушеня норми ст. 38 КЗпП України і підстав для звільнення ОСОБА_1 не було.

Відповідно до ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.4 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1389/0/4-12 4 відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином, середній заробіток позивача, що підлягає виплаті їй за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд правильно обрахував відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи із розміру заробітної плати за два останні повні місяці роботи та кількості робочих днів.

Суд прийшов до вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума 4559 грн. 97 коп. (13679 грн, 91 коп : 6 х 2) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1389/0/4-12 захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Оскільки було встановлено порушення відповідачем законних прав позивача ОСОБА_1 , що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню в сумі 5000 грн., що в повній мірі відповідає обставинам справи, засадам розумності та справедливості.

Так, відповідно до ч.1,2,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір по суті, місцевий суд всебічно і повно з`ясував усі обставини справи, об`єктивно оцінив доводи та докази сторін справи, на підставі яких ухвалив обгрунтоване та законне рішення.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування чи зміни, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Полтаваавтотранс" відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.М. Триголов
Судді:
О.В. Чумак

О.О. Буленко