АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 663/981/14-ц Головуючий в І інстанції Кустов О.Ю.
Провадження №22-ц/791/2221/15 Доповідач: Стародубець М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року серпня місяця «05» дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:ОСОБА_1
Суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 23 червня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про дострокове стягнення кредитної заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору, зобовязання здійснити перерахунок суми заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» звернулося до суду з позовом про стягнення достроково в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6 кредитної заборгованості в розмірі 33 563,04 дол. США та 47 283,84 грн.

В обґрунтування предявлених вимог позивач зазначав, що 21 березня 2008 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит в розмірі 50 000 дол. США під 14,49% річних строком користування до 21 березня 2018 року, який зобовязалася повернути в передбачені умовами правочину порядку та строки, а також сплатити банку інші встановлені угодою платежі.

В забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобовязань за договором про надання кредиту, 21 березня 2008 року банк уклав з останньою договір іпотеки, предметом якого є належне іпотекодателю нерухоме майно, а також договір поруки з ОСОБА_6, за яким вказана фізична особа зобовязалася нести солідарну відповідальність з позичальником у повному обсязі.

Оскільки ОСОБА_5 прийняті на себе зобовязання належним чином не виконує, у неї перед банком станом на 26 лютого 2014 року утворилася заборгованість в сумі 33 563,04 дол. США та 47 283,84 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 33 093,09 дол. США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 430,91 дол. США; заборгованість з щомісячної комісії в розмірі 39,04 дол. США; пені за порушення строків платежів в розмірі 15,84 дол. США., що еквівалентно 149,34 грн. та штрафу за порушення умов договору розмірі 5 000 дол. США, що еквівалентно 47 134,50 грн.

ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому, посилаючись на те, що укладений між нею та первісним позивачем 21 березня 2008 року кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу, затверджених постановою НБУ від 25.05.2007 року № 168, та вказуючи на застосування ПАТ КБ «Надра» нечесної підприємницької діяльності, просила суд визнати недійсними п.1.3.2 та п.5.2 вказаного вище кредитного договору, зобовязати банк здійснити перерахунок суми заборгованості за цим правочином без нарахування щомісячної комісії окремо понад встановлений мінімальний платіж у розмірі 793,99 дол. США.

Рішенням суду від 23 червня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким предявлений нею позов задовольнити у повному обсязі, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, і осіб, які зявилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №804/03/2008/840К/0485, згідно якому банк надав останній кредит на споживчі цілі в розмірі 50 000 дол. США строком користування до 21 березня 2018 року.

Умовами договору встановлено, в тому числі, строки і порядок повернення кредиту і сплати інших передбачених угодою платежів, відповідальність сторін тощо.

Так, згідно п.1.3.1 відсотки за користування кредитом розрахуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,49% річних.

Відповідно до п.1.3.2 кредитної угоди ОСОБА_5 зобовязалася щомісячно сплачувати плату за управління кредитом в розмірі 0,1% щомісячно від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку).

Пунктами 3.3.1 3.3.3 договору сторони погодили, що повернення кредиту та сплата передбачених п.п.1.3.1, 1.3.2 цього ж правочину платежів здійснюється шляхом перерахування позичальником на рахунок банку мінімально необхідного платежу в розмірі 793,99 дол. США щомісяця до 18 числа.

При цьому договором передбачено черговість виконання зобовязань позичальником у випадку, якщо останній неповно та/або несвоєчасно вніс черговий мінімально необхідний платіж та чи/інші платежі, передбачені договором (п.3.5).

Крім того, ОСОБА_5 зобовязалася сплачувати необхідні платежі у розміру та порядку, визначеними умовами договору, а в разі порушення цих положень угоди сплатити банку штраф в розмірі 10% від кредиту за кожен випадок (п.4.3.3, п.5.2).

Згідно узгодженому та підписаному обома сторонами зазначеного правочину графіку погашення кредиту, копія якого міститься в матеріалах справи, розмір мінімального щомісячного платежу в сумі 793,99 дол. США складається з погашення частини кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, натомість розмір щомісячної комісії, вказаний в графі 7, до цієї суми не включено.

За правилами частини першої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд правильно встановив, що твердження ОСОБА_5 про невідповідність певних умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, враховуючи, що кредитним договором чітко визначені умови повернення кредитних коштів, плати за користування ними, а також розмір та періоди сплати інших передбачених угодою платежів, інші права і обовязки сторін, в тому числі, заходи відповідальності, які покладаються на них у зв'язку з порушенням зобов'язань.

Такі умови договору є результатом домовленості сторін та жодним чином не свідчать про обмеження прав споживача.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що банком не було надано всіх зазначених відомостей щодо умов кредитного договору ретельно перевірялися судом першої інстанції, отримали належну оцінку в рішенні суду та обґрунтовано визнані безпідставними. Під час перегляду справи апеляційним судом свого підтвердження вони також не знайшли.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що обставини, на які посилається ОСОБА_5, як на підставу предявлених нею зустрічних позовних вимог, стосуються стадії виконання договору, порушення в ході якого не тягнуть за собою, як наслідок, визнання окремих умов договору недійсними і передбачають іншій механізм захисту порушених прав.

Твердження апелянта про невідповідність визначеного п.5.2 порядку нарахування штрафу вимогам ст.549 ЦК України не можуть бути прийнятими до уваги колегії суддів з огляду на закріплену законом свободу договору (ч.3.ст. 6, ч.1 ст.627 ЦК) та відсутність у ньому заборони встановлення сторонами правочину порядку обрахування неустойки на власний розсуд.

Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалено правильно й ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі висновки суду, не спростовують і незаконність рішення не доводять.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог колегія суддів не вбачає.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржувалося, тому колегією суддів за правилами ст.303 ЦПК України не переглядалося.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307-308 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: