У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - Рожина Ю.М.,

суддів Оніпко О.В., Хилевич С.В.,

секретаря судового засідання Коробчук А.М.,

за участю

позивача ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5В, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 3 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 3 липня 2015 року в позові відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивачка вказує на незаконність рішення суду першої інстанції, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не врахував, що спадкодавець за станом здоровя перебував у безпорадному стані, потребував допомоги відповідачів, які не вчиняли будь-яких дій щодо надання такої допомоги, що полегшувала б його страждання в період лікування. Зазначає, що на відповідачів такий обовязок покладено законом. Доводить, що суд першої інстанції не врахував надані медичні документи та покази свідків, що підтверджують ці обставини, натомість прийняв до уваги покази свідків відповідачів. Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку, що спадкодавець не був тяжко хворим, а відтак не перебував у безпорадному стані, а відповідачі не ухилялись від надання допомоги за життя покійного. За викладених обставин просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_6 вказує на безпідставність доводів викладених в апеляційній скарзі, які не спростовують висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, вважає, що суд прийняв обґрунтоване та законне рішення, яке підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відхиленню. Звертає увагу, що позивачкою докази надані до апеляційної скарги не надавались суду першої інстанції, не були предметом дослідження, а тому не можуть прийматися до уваги під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів, виходячи із загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності їх прав у поданні доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, дотримання принципу диспозитивності, на підставі доказів, наданих кожною стороною та іншими особами, які беруть участь у справі, дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами для скасування рішення суду першої і ухвалення нового рішення або зміни рішення апеляційним судом, відповідно до ст.307 ЦПК України, є неповне зясування судом обставин, невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

З матеріалів справи вбачається, що також встановлено судом першої інстанції, 25 вересня 2014 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції за актовим записом №246 від 25 вересня 2014 року.

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2001 року, виданого відповідно до наказу №413 від 19 грудня 2000 року керівником органу приватизації Рівненської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці.

Спадкоємцями першої черги є позивачка у справі ОСОБА_1 - дружина померлого та відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_7 діти спадкодавця від першого шлюбу.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела свідоме ухилення відповідачів від виконання обовязку по догляду та надання допомоги спадкодавцю у розумінні положень ст.1224 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком виходячи з наступного.

За правилами ч.3 ст.1224 ЦК України не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Виходячи з приписів ч.5 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити: факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при розгляді таких справ суд повинен зясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємців за умови отримання її від інших осіб і чи мали спадкоємці матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

На необхідність з'ясування судом таких обставин звернув увагу Верховний Суд України у п.6 постанови Пленуму №7 від 30 травня 2008 року „Про судову практику у справах про спадкування.

Суд першої інстанції встановив, що спадкодавець ОСОБА_8 до смерті проживав із дружиною, позивачкою у справі, яка надавала йому допомогу та доглядала у період перебування на стаціонарному лікуванні, а тому сторонньої допомоги, зокрема від відповідачів не потребував.

Також судом встановлено, що стан здоровя спадкодавця, з огляду на вік, та проживання із позивачкою, не свідчить про обовязкову участь у догляді відповідачів.

Доводами апеляційної скарги не надано доказів того, що відповідачі навмисно ухилялись від виконання свого обовязку щодо надання допомоги спадкодавцеві, яке визначено відповідним рішенням або нормою права.

Не спростовано доводами апеляційної скарги твердження представників відповідачів, що матеріальна допомога та турбота про спадкоємця здійснювалась безпосередньо спадкоємцями.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, а апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 3 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді О.В. Оніпко

ОСОБА_9