Справа №591/4075/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2301/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Гагіна М. В. , Попруги С. В.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лада Центр» про зобовязання вчинити дії, зміну підстав звільнення, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Змінено підстави розірвання трудового договору укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Лада Центр» за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобовязано ТОВ «Лада Центр» внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ «Лада Центр» на користь ОСОБА_3 заборгованість з виплати вихідної допомоги в сумі 5250 грн., 197,32 грн. компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням термінів їх виплати та 10416,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а всього 15863,57 грн. з утриманням з вказаної суми податків та інших обовязкових зборів і платежів та 1500 грн. грошової компенсації завданої моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з рішенням суду в частині відмови у непроведенні оплати за період з 03 грудня 2012 року по 01 лютого 2013 року, також вважає, що факт трудових відносин знайшов підтвердження у матеріалах справи, зокрема, підтверджується угодою № 34 від 13 грудня 2012 року, Договором № 255 від 24 грудня 2012 року та платіжним дорученням від 25 грудня 2012 року. Крім того, не погоджується з рішенням в частині відмови у позові про неоплату близько 35 відряджень. Вважає, що існувала затримка у виплаті заробітної плати з 01 березня 2015 року, а тому з цього часу слід застосовувати положення ст. 117 КЗпП України та не погоджується з розміром стягнутої моральної шкоди, вважає його заниженим, тому просив рішення суду скасувати та задовольнити ці вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 25 травня 2015 року позивач надав заяву про звільнення з підстав порушення його трудових прав, оскільки за березень квітень не була виплачена заробітна плата, а тому були підстави для звільнення за ст. 38 ч. 3 КЗпП України та виплати вихідної допомоги відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України. І, оскільки вказані суми не були виплачені, то суд стягнув допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсацію, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25 травня 2015 року по день винесення рішення. Суд вважав, що інші вимоги про неоплату відряджень, факт роботи з 03 грудня 2012 року не знайшли свого підтвердження, тому відмовив у цих вимогах, частково стягнувши на відшкодування моральну шкоду у розмірі 1500 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають зібраним у справі доказам.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 з 01 лютого 2013 року працював у ТОВ «Лада Центр» на різних посадах, з 25 травня 2015 року був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 11 т. 1). Позивач просив внести зміни в підстави звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням суду вказані вимоги були задоволені та стягнуто з відповідача відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України на користь позивача тримісячний середній заробіток та компенсацію втрати частини доходів.

Рішення суду в цій частині вирішених вимог сторонами не оскаржується.

Перевіривши доводи апелянта про те, що він працював у відповідача в період випробувального терміну з 03 грудня 2012 року по 01 лютого 2013 року, а суд безпідставно відмовив у цих вимогах, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення вказаних доводів, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, позивач в позовній заяві зазначив, що він працював у відповідача з 01 лютого 2013 року (а.с. 2 . 1).

Із записів у трудовій книжці вбачається, що він прийнятий на посаду менеджера 01 лютого 2013 року (а.с. 8 т. 1).

Під час розгляду справи, позивач в уточненій позовній заяві просив зробити записи до трудової книжки про період випробувального терміну (а.с. 33 т. 1). Однак, на підтвердження цих доводів, позивач не надав відповідних доказів. Із наказу № 1-к від 01 лютого 2013 року вбачається, що згідно заяви ОСОБА_3, він був прийнятий на посаду менеджера з 01 лютого 2013 року (а.с. 13, 102 т. 1). Ці обставини позивачем не спростовані ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції. Позивач не надав доказів того, що він надавав іншу заяву про прийняття на роботу з грудня 2012 року. Крім того, він підтвердив, що заробітна плата офіційно йому виплачувалась з 01 лютого 2013 року.

Посилання апелянта на показання свідків щодо присутності його на корпоративній вечірці в грудні 2012 року та на факт укладання угод № 34 від 13 грудня 2012 року (а.с. 90) і № 255 від 24 грудня 2012 року не є доказами того, що між сторонами існували трудові відносини в розумінні змісту положень ч. 1 ст. 21, 24 КЗпП України, із змісту яких вбачається, що додержання письмової форми є обовязковою.

Суд першої інстанції навів відповідні висновки з цього питання, з якими колегія суддів погоджується.

Стосовно доводів про те, що положення ст. 117 КЗпП України про виплату середнього заробітку повинні застосовуватись не з 25 травня, а з 01 березня 2015 року, то ці доводи не заслуговують на увагу. Як вбачається з пояснень сторін, заробітна плата в товаристві виплачувалась в кінці кожного місяця. Заробітна плата за березень та квітень 2015 року була виплачена позивачу 28 травня 2015 року, що підтверджується роздруківкою виплат. У звязку з порушенням строку виплати, судом обгрунтовано була стягнута компенсація за березень 166,35 грн. та за квітень 30,97, а всього 197,32 грн.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Таким чином, положення ст. 117 КЗпП України застосовуються стосовно звільненого працівника, тобто в даному випадку з дати звільнення позивача, а не за період коли він працював.

Позивач звернувся з вимогою 26 травня 2015 року (а.с. 15 т. 1) про виплату заборгованості по зарплаті і 28 травня 2015 року він отримав кошти по заробітній платі за березень квітень в сумі 1007,7 грн. та 140,7 грн., що підтверджується платіжними відомостями (а.с. 96, 97 т. 1), на яких є підпис одержувача позивача.

Згідно з розрахунком виплат позивачу за травень за 8 робочих днів нараховано 777,78 грн. та компенсація за 33 дні невикористаної відпустки 1842,39 грн., а всього 2620,17 грн., із яких за мінусом 512,21 грн. (утриманих платежів) позивач отримав 2107,66 грн. згідно платіжної відомості від 28 травня 2015 року, що підтверджується його підписом (а.с. 70, 199 т. 1).

Крім того, позивач за травень отримав 96,16 грн. лікарняних (а.с. 73 т. 1). Доводами апеляційної скарги не спростовано факт неотримання позивачем зазначених коштів.

Перевіряючи доводи апелянта в частині вимог щодо невиплати коштів за відрядження, то колегія суддів, за наявності наданих відповідачем в суді першої інстанції документів з цього питання, не знаходить підстав для задоволення цих вимог.

Згідно наказу ТОВ «Лада Центр» № 2-АГ від 03 січня 2013 року встановлені внутрішні лімітування на відрядження добові витрати в розмірі 60 грн. та витрати за послуги готелів (а.с. 101 т. 1).

Згідно наказів про відрядження ОСОБА_3 він періодично знаходився у відрядженнях на протязі 2013 2014 років. Починаючи з квітня 2013 року, позивач був у відрядженні 13 разів, на кожне відрядження є наказ та його звіти на суму 4721,07 грн. Відповідно видаткових касових ордерів він отримав за 2013 рік за відрядження 4721,21 грн. (а.с. 108 153 т. 1).

У 2014 році позивач був у відрядженнях 28 разів, стосовно цього є відповідні накази та звіти позивача на суму 18250,36 грн., а сплачено йому по видатковим касовим ордерам 19168,10 грн. (а.с. 158, 177, 193, 203, 207, 211, 227 230, 243, 248 т. 1 та а.с. 2 3 т. 2).

Таким чином, позивачем були складені звіти на 41 відрядження на загальну суму 22971,43 грн., а сплачено за ці відрядження за звітами 23889,17 грн., тобто порушень у невиплаті за відрядження не вбачається.

Апелянт взагалі не навів доказів того за яке конкретно відрядження йому не були сплачені кошти, таким чином його доводи спростовуються матеріалами справи.

Не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги в частині незгоди з визначеною судом розміром моральної шкоди. Оскільки, частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості. Позивач не надав суду доказів та не вказав обставин, які були б підставою для стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Суд правильно врахував обставини справи, вірно визначився в правах та обовязках сторін, тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2015 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -