У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів Максимчук З.М., Шимківа С.С.,

секретаря судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 сільської ради Радивилівського району Рівненської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на приміщення їдальні,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на приміщення їдальні за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивачки вважає рішення суду незаконним та таким, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Доводить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки відбулося повне виконання сторонами договору купівлі-продажу, але відповідач фактично ухилився від його нотаріального посвідчення.

Зазначає, що іншим способом ніж шляхом звернення позивачки за визнанням права власності на приміщення їдальні оформити право власності на будівлю є неможливим, а тому вона змушена звернутися до суду з позовом.

Вказує, що місцевий суд безпідставно послався на розяснення п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тому, що постанови Пленуму містять лише рекомендаційний, розяснювальний та узагальнюючий характер щодо застосування правових норм, а не є прямою основною нормою матеріального та процесуального права.

Стверджує, що судом не взято до уваги заяву відповідача ОСОБА_3 сільської ради щодо визнання позовних вимог, відповідно визнання відповідачем позовних вимог є підставою для задоволення позовних вимог позивача.

Посилається, що при зазначених обставинах нотаріальне посвідчення правочину та державна реєстрація права власності на приміщення їдальні є неможливою, оскільки ОСОБА_3 сільська рада не наділена такими повноваженнями, а припинення державної реєстрації СВК «Зоря» повністю виключає таку можливість, а тому застосування ч.2 ст.220 ЦК України взаємоповязується із положеннями ст.392 даного Кодексу, відповідно відмовляючи в задоволенні позову суд фактично обмежив право позивачки на захист свого права власності та розпорядження належним майном, що є прямим порушенням вимог ст.124 Конституції України.

За викладених обставин просить рішення суду скасувати, ухвалити нове по суті позовних вимог.

До початку розгляду справи представник позивачки подав до суду заяву про відкладення розгляду справи за тих обставин, що він перебуває у відпустці.

Колегія суддів дійшла висновку, що клопотання є безпідставним, а викладені мотиви не заслуговують на увагу, як поважність причин щодо відкладення розгляду справи, а тому ухвалила продовжити розгляд справи у відсутності представника позивачки.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2009 року між ОСОБА_1 та сільськогосподарським виробничим кооператив «Зоря» в особі арбітражного керуючого-ліквідатора ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2/Д, а саме: приміщення їдальні, що знаходиться в с.Довгалівка по вул.Ювілейна,39а Радивилівського району Рівненської області, відповідно до якого 27 жовтня 2009 року сільськогосподарському виробничому кооперативу «Зоря» покупцем сплачено кошти в сумі 24 500 гривень і вказане майно передано ОСОБА_1 згідно акту прийому-передачі.

Реєстраційна служба Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області відмовила у задоволенні заяви ОСОБА_1 у реєстрації за нею права власності на нерухоме майно - приміщення їдальні, оскільки всупереч вимогам ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений та не відповідає вимогам Закону, що підтверджується листом від 20 лютого 2014 року за №50/10-14.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки без нотаріального посвідчення договору нерухомого майна та його державної реєстрації (ст.210 та 640 ЦК України) такий договір не є укладеним та не створює прав та обов'язків для сторін, а отже вимоги позивачки про визнання за нею права власності на приміщення їдальні задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

За приписами ст.657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49цс13, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Аналогічна позиція застосування ч.2 ст.220 ЦК України викладена у ухвалах Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року (справа №6-42308св14) та 03 червня 2015 року (справа №6-5374св15).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції положення закону щодо застосування закону в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин врахував, дійшов правильного висновку, який ґрунтується на фактичних обставинах справи, які перевірені під час судового розгляду та їм надана належна правова оцінка, а доводами апеляційної скарги цей висновок не спростовано.

Поряд з цим доводами апеляційної скарги не доведено, що продавець ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що є необхідною умовою визнання правочину дійсним.

Колегією суддів врахована та обставина, що продавець - СВК „Зоря в особі арбітражного керуючого-ліквідатора ОСОБА_4, на час укладення договору купівлі-продажу від 30 липня 2009 року не мало право власності на приміщення їдальні, що знаходиться в с.Довгалівка по вул.Ювілейна,39а Радивилівського району Рівненської області, яке виникло у власника лише в грудні 2012 року відповідно технічного паспорта (а.с.8) на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Радивилівського району Рівненської області №138 від 12 грудня 2012 року (а.с.15).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо задоволення позову за тих підстав, що відповідач визнав позов, з огляду на вимоги викладені в ч.4 ст.174 ЦПК України щодо обовязку суду перевірити законність визнання позову, а в разі встановлення, що визнання суперечить закону, покладає обовязок на суд не приймати визнання та продовжити судовий розгляд по суті.

В звязку з цим заслуговує на увагу та обставина, що договір купівлі-продажу укладено між позивачкою та СВК „Зоря в особі ліквідатора, який не є стороною у даній справі, а тому позовні вимоги до ОСОБА_3 сільської ради Радивилівського району Рівненської області, яка ніяким чином не порушила права позивача, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді З.М.Максимчук

ОСОБА_5