АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Денисенко А.Л.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, компенсації за невикористану щорічно відпустку, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» (далі - ТОВ «РУШ») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, компенсації за невикористану щорічно відпустку, мотивуючи тим, що з 04 грудня 2013 року по 01 серпня 2014 року він працював у магазині «Єва 509» м.Харкова.

Вказував на те, що звільнився за власним бажанням та на день звільнення йому була нарахована, але не виплачена у повному обсязі заробітна плата.

Зазначав, що трудову книжку йому було видано лише 08 серпня 2014 року, тобто із затримкою на сім днів.

Посилаючись на те, що з боку відповідача має місце порушення трудового законодавства, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «РУШ» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

З огляду на викладене, ст.38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

Водночас працівникові надається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це безумовне право працівника. Працівник позбавляється права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням, коли у зв'язку з подачею заяви про звільнення власник запросив на його місце працівника, якому не можна відмовити у прийняття на роботу.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 з 04 грудня 2013 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «РУШ», працюючи на посаді приймальника товару у магазині «Єва 509» (а.с.45).

05 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до керівництва ТОВ «РУШ» з письмовою заявою, в якій просив надати йому щорічну відпустку на 09 календарних днів з 19 травня 2014 року (а.с.93).

Наказом №88-КО від 19 травня 2014 року по ТОВ «РУШ» ОСОБА_2 було надано щорічну відпустку з 19 травня 2014 року по 27 травня 2014 року на 9 календарних днів (а.с.94).

Згідно відомостей на виплату грошей № за квітень 2014 року та № за травень 2014 року, ОСОБА_2 отримав 792 грн.91 коп. і 1.303 грн.70 коп. Дані суми складаються із розміру заробітної плати та відпускних (а.с.114,115,116,117).

Дані відомості містять особистий підпис ОСОБА_2 і останнім не оспорювались.

31 липня 2014 року позивач звернувся до начальника відділу інформації про трудову діяльність ТОВ «РУШ» з письмовою заявою, в якій зазначив, що у зв'язку з його звільненням та неможливістю отримати трудову книжку особисто, просив вислати її за його адресою у м.Харьків магазин «Єва-501А». Трудову книжку згоден отримати кур'єрською поштою на протязі 15 робочих днів з дня звільнення (а.с.64).

Наказом №414-КУ від 01 серпня 2014 року по ТОВ «РУШ» ОСОБА_2 було звільнено з посади приймальника товару магазину «Єва 509» за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) (а.с.92).

З розписки, виданої ОСОБА_2, вбачається, що 07 серпня 2014 року він отримав трудову книжку у відділі кадрів у зв'язку із звільненням. Претензій до компанії ТОВ «РУШ» не має (а.с.67).

Згідно відомостей на виплату грошей №Р-00004300 за липень 2014 року та №Р-00004301 за серпень 2014 року ОСОБА_2 01 серпня 2014 року отримав кошти в розмірі 733 грн.90 коп. та 422 грн.68 коп. (а.с.126,127,128,129).

Факт отримання позивачем даних коштів підтверджується його особистим підписом у відомостях та власноручно написаною ним заявою на ім'я відповідача і не оспорювалось в судовому засіданні (а.с.48).

Під час розгляду справи районний суд вірно встановив, що з 04 грудня 2013 року по 01 серпня 2014 року ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата в розмірі 13.468 грн.87 коп. та, з урахуванням утримання ЄСВ та ПДФО, виплачена йому в розмірі 11.647 грн.90 коп. (а.с.136)

Судом першої інстанції були витребувані від ТОВ «РУШ» відомості на виплату заробітної плати з грудня 2013 року по серпень 2014 року, з яких вбачається, що позивач за цей час отримав грошові кошти в розмірі 11.647 грн.90 коп., про що свідчать його особисті підписи у відомостях і законність яких ним не оспорювалась (а.с.97,99,101,103,105,107,109,111,113, 115,117,119,121,123,125,127,129).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач виконав у повному обсязі взяті на себе зобов'язання та виплатив позивачеві нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі та у строки, не допустивши затримок,

Оскільки ТОВ «РУШ» здійснив з позивачем повний розрахунок, у тому числі й компенсацію за невикористану відпустку, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «РУШ» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені на підставі ст.ст.116,117 КЗпП України відсутні.

Посилання апелянта на те, що трудову книжку він отримав лише 08 серпня 2014 року через цілковите порушення відповідачем трудового законодавства є хибним, оскільки ним 31 липня 2014 року була власноручно написана заява про направлення йому трудової книжки поштою, а згідно п.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Доводи апеляційної скарги стосовно цілковитої фальсифікації відповідачем документів та фабрикування доказів, колегія суддів до уваги не приймає та відноситься до них критично, оскільки вони виконані на відповідних бланках та на всіх документах міститься необхідні підписи та печатки. Крім того позивачем, під час розгляду справи в суді, не заявлялись клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо його підписів в цих документах.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про признання по справі судової почеркознавчої експертизи відносно його підпису в наказі №88-КО від 19 травня 2014 року по ТОВ «РУШ» «Про щорічну відпустку ОСОБА_2», то районний суд обґрунтовано відмовив в її призначенні, оскільки даний наказ не був предметом розгляду по справі.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.