АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/1243/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1868/К/15 суддя Мазуренко В.В.
Категорія - 19 (І) Суддя-доповідач - Чорнобук В.І.
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів - Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс», третя особа без самостійних вимог на предмет позовних вимог - Відділ по захисту прав споживачів апарату міської ради і виконавчого комітету, про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,-

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»), третя особа без самостійних вимог на предмет позовних вимог - Відділ по захисту прав споживачів апарату міської ради і виконавчого комітету про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що 05 квітня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 001856, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу у строк та на умовах передбачених договором. Відповідачем було надано розрахунок з вказівкою на те, що це 10% вартості трактора, згідно якого позивач сплатив 50 000 грн.

Однак, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» трактор ОСОБА_2 так і не надало, пояснюючи це тим, що сплачена позивачем сума є платежем за організацію та оформлення договору, а щоб отримати предмет лізингу позивачу необхідно доплатити 50% від вартості предмету лізингу та комісію за передачу предмету лізингу і оплатити різницю вже до сплаченого авансового платежу. Також ціна трактора за договором та додатком №1 склала 490 000 грн., а не 210 000 грн., як було оговорено під час попередніх переговорів.

ОСОБА_2 вважає, що його було введено в оману, умови договору несправедливі і суперечать вимогам чинного законодавства. У п.10.15 договору вказано, що в разі зміни обов'язків сторін та незгоди позивача з такими умовами, договір розривається та сплачені кошти не повертаються. Розділом 12 договору передбачена жорстка відповідальність для позивача та не вказана відповідальність відповідача. Договором не обумовлено місце поставки предмету договору - трактора, не точно вказано, де буде придбано трактор, а лише зазначено, що в автосалоні, з яким є договір у відповідача. Також, у п.8.1 договору зазначено, що лізингові платежі беруться за курсом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», але відповідач визначив вартість предмета лізингу за курсом 1 дол. США - 26,5 грн., хоча на офіційному сайті банку вказаний курс станом на 09.04.2015 року 1 дол. США - 23,48 грн. Крім того, укладений між сторонами договір не був посвідчений нотаріально.

За таких обставин та враховуючи, що відповідачем у договорі зазначено умови, які є несправедливими по відношенню до позивача, ОСОБА_5 просив суд визнати недійсним договір №001856 від 09.04.2015 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за сплачений адміністративний збір за вказаним договором у розмірі 50 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, судом не враховано, що в спірному договорі не зазначено конкретне місце передачі предмета лізингу, тому п.4.5 договору не відповідає вимогам цивільного законодавства. Також, позивачу фактично не надається можливість відмовитись від зміни (збільшення) лізингових платежів в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена жорстка відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем, повернення йому предмета лізингу та неповернення позивачу вже сплачених лізингових платежів. Судом не взято до уваги, що п.12.1 та 12.5 вказаного договору встановлюють жорстку відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання умов договору і водночас у них відсутня відповідальність лізинадавця перед споживачем. Крім того, судом не надано належної правової оцінку твердженню ОСОБА_2 щодо недодержання під час укладення договору вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 квітня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір №001856 фінансового лізингу (а.с.13-27).

Відповідно до п. 1.4 вказаного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ модель 82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 (а.с.29) до договору, вартістю 490 000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 1.7 договору, предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктами 1.8, 4.1 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу (10% від вартості предмету лізингу), авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію

Між сторонами 09 квітня 2015 року було укладено та підписано додатки до вищевказаного договору фінансового лізингу: додаток № 1, додаток № 2, додаток № 3, які містять графік сплати першого, другого лізингових платежів та специфікації. Всі три додатки підписані лізингодавцем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та лізингоодержувачем ОСОБА_2 і є, відповідно до умов договору, невід'ємними його частинами (а.с. 17-19).

09 квітня 2015 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 50 000,00 гривень, як адміністративний платіж (а.с.28).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, які були виконані належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон), відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що укладаючи договір фінансового лізингу №001856 від 09 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» домовились щодо всіх істотних умов визначених ст. 6 вказаного Закону. Так сторонами визначено предмет лізингу - трактор МТЗ модель 82.1 (п.1.1 договору) та його вартість 490 000 грн. (п.8.2 договору), розмір лізингових платежів (п.10.3 договору) і строк лізингу (п.2.2 договору).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також, які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що в спірному договорі не зазначено конкретне місце передачі предмета лізингу, тому п.4.5 договору не відповідає вимогам цивільного законодавства, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначення місця передачі предмета лізингу не є істотною умовою договору в розумінні ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та не вимагається чинним законодавством. Крім того, згідно умов укладеного між сторонами договору непрямого фінансового лізингу, продавця товару обирає в майбутньому на власний розсуд саме ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань, а зазначення місця передачі предмета лізингу і його продавця є неможливим, оскільки саме від лізингоодержувача залежить, коли саме товар буде придбано та де саме він забажає отримати товар, відповідно до п.4.5 вказаного договору.

З матеріалів справи також вбачається, що сторони узгодили порядок сплати лізингових платежів і вони зазначені в п. 1.8, п. 8.5, п. 9.7 договору про фінансовий лізинг № 001856 від 09 квітня 2015 року та в додатках №1,№3 до нього, які були підписані сторонами по справі.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано, матеріали справи не містять.

Таким чином, відповідними письмовими матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2 зі змістом договору та додатків до нього був ознайомлений, погодився з ними, що підтверджується сплатою внеску у сумі 50 000 грн., передбаченого умовами договору, його волевиявлення було вільне та укладення договору відповідало його внутрішній волі, йому були відомі права і обов'язки лізингодавця та лізингоодержувача за договором.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Посилання позивача на те, що фактично не надається можливість відмовитись від зміни (збільшення) лізингових платежів в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена жорстка відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем, повернення йому предмета лізингу та неповернення позивачу вже сплачених лізингових платежів, відхиляються колегію суддів, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку, а п.3 ч.1 ст.11 вказаного Закону передбачено право позивача вимагати розірвання договору лізингу у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Статтею 10 договору лізингу від 09 квітня 2014 року чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми, а складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1,3 до цього договору, які є невід'ємною його частиною. Договором чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу, тобто зміна лізингових платежів діятиме тільки після відповідного погодження її сторонами та укладення додаткових угод до договору. (п. 16.1 договору)

Колегія не погоджуються з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що умови договору фінансового лізингу №001856 від 09 квітня 2015 року є несправедливими, зокрема п.12.1 та 12.5 вказаного договору встановлюють жорстку відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання умов договору і водночас у них відсутня відповідальність лізинадавця перед споживачем, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто, підписуючи договір лізингу з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», позивач ОСОБА_2 погодився на всі умови, передбачені договором, що підтвердив власним підписом. З п.17.2, п.17.4, п.17.5 договору лізингу вбачається, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків; лізингоодержувач заявив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що стосуються змісту даного договору та додатків та проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку з укладенням та виконанням даного договору. Крім того, позивач вказав, що він вважає умови вказаного договору справедливими до себе.

Таким чином, колегія суддів вважає, що укладений між сторонами договір не суперечить принципу добросовісності, позивачем не доведено, що наслідком його укладення є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків умов договору та що умови договору завдають позивачу істотну шкоду.

Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системний аналіз положень ст. 806 ЦК України та ч.1 ст.2, ч.1ст.6Закону України «Про фінансовий лізинг» дає підстави для висновку про те, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладено у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що укладений між сторонами договір підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України (параграф 5 глави 58 ЦК України) не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які викладено у параграфі 1 глави 58 ЦК України.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: