РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що вона була власником квартири АДРЕСА_1. До неї звернулась відповідач з пропозицією придбати у неї квартиру з умовою, що кошти вона буде сплачувати поступово. 21 вересня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3. Вартість квартири склала 329391,00 грн. Оскільки відповідачка коштів на рахунку не мала та насправді ніяких коштів їй не передавала, того ж для між ними був укладений договір позики на суму 351310,00 грн., згідно з яким позивач передала кошти у розмірі вартості квартири та додаткових внесків, які сплачують при укладанні договору купівлі-продажу відповідачу строком користування до 21.09.2016 року безпроцентно. Позивач зазначає, що у договорі зазначено, що ніби то сторони фактично розрахувались, однак відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу продавець отримала від покупця лише суму у розмірі 140000,00 грн. 12.06.2013 року та 40000,00 грн. 18.08.2013 року. Позивач вважає, що приватний нотаріус ОСОБА_3 ввела її в оману, що стало причину її помилки. До цього часу за продану квартиру коштів вона так і не отримала ні в рамках договору купівлі-продажу, ні в рамках договору позики. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 вересня 2013 року.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, зазначивши, що відповідач повністю розрахувалась за квартиру , що зазначено в договорі. Підтвердила, що дійсно в день укладення договору купівлі-продажу між сторонами також було укладено договір позики, який є окремим договором і не має відношення до договору купівлі продажу. Просила у позові відмовити.

Третя особа до судового засідання не з'явилась, про час, дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила.

У судовому засіданні встановлено, що 21 вересня 2013 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3. Згідно п.5 договору купівлі-продажу сторони дійшли згоди щодо ціни вказаної квартири в сумі 329391,00 грн. При цьому сторони стверджували, а саме що позивач отримала від відповідача в рахунок основної суми боргу, а саме 140000,00 грн. 12 червня 2014 року та 40000,00 грн. 18 серпня 2013 року. П.7 спірного договору визначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують їх цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ст.ст. 229,230 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу визнання недійсними договору доручення та довіреності, зазначають, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, є оспорюваним.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,обставини, щодо яких помилялася сторона правочину мають існувати саме на момент правочину. Особа на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Проте, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів відповідно до ст. 60 ЦПК У раїни існування такої помилки під час укладання договору доручення та видачі оспорюваної довіреності.

Також, п.20 вищевказаної постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Факт підписання позивачем договору купівлі-продажу вказаної квартири АДРЕСА_1 свідчить про згоду останньої з його умовами, а зокрема з п.7 договору, де зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Доказів щодо обману позивача під час підписання договору, останньою суду, відповідно до ст. 60 ЦПК України, суду не надано.

Факт укладання договору позики в один день з договором купівлі-продажу квартири не є підтвердженням введення позивача в оману чи вчинення правочину під впливом помилки, оскільки є самостійним правочином, на разі дійсним, сторонами не оспорюваним.

Таким чином, суд вважає, що позивачем суду не підтверджені його доводи щодо підстав недійсності спірного правочину, тому договір купівлі-продажу від 21 вересня 2013 року квартири АДРЕСА_1 визнанню недійсним не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.10, 60, 130, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при його проголошенні, - у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: