Номер провадження 2/754/4750/15
РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2015 року Деснянський районний суд м. Києва

в складі: головуючого-судді - Панченко О.М.

при секретарі - Буцко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві про вселення, встановлення порядку користування квартирою та зобов»язання не чинити перешкод в її користуванні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття відповідача з реєстраційного обліку, мотивуючи вимоги позову тим, що він являється власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.04.2005 року. В даній квартирі з 06.05.2008 року була зареєстрована відповідач - його колишня дружина та їх неповнолітній син ОСОБА_3. В даний час в квартирі проживає він та його дружина ОСОБА_4, відповідач та син постійно проживають в квартирі АДРЕСА_2, що належить його матері на праві приватної власності. Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, не несе жодних витрат по її утриманню, на даний час вони розлучилися і у нього нова сім»я, він був вимушений звернутися з даним позовом до суду, просив суд про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та про зняття її з реєстраційного обліку.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку його користування. Мотивувала свої вимоги тим, що у 2007 році було зареєстровано шлюб між нею та позивачем за основним позовом, від якого вони мають сина ОСОБА_3, 2008 року народження. Одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, за згодою якого вона та син у 2008 році були зареєстровані в ній. Відразу після одруження вони почали проживати у квартирі, що належить на праві власності матері її колишнього чоловіка, а саме в квартирі АДРЕСА_2. У лютому 2014 року за ініціативою позивача за основним позовом шлюб між ними було розірвано. За погодженням і домовленістю з ним вона та син продовжували проживати в квартирі, що на праві власності належить його матері. Оскільки останнім часом колишній чоловік просить її про виселення з даної житлової площі, чим порушує їх домовленості, вона вважає, що має право на вселення в квартиру АДРЕСА_1, оскільки їй та дитині не має де проживати. Просила суд про вселення її та її неповнолітнього сина до спірного житлового приміщення, встановлення порядку користування ним та про зобов»язання ОСОБА_1 не чинити їм перешкод в користуванні вказаною вище квартирою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 в повному обсязі підтримав вимоги позову та просив суд про його задоволення, пояснив, що жодних домовленостей з відповідачем про те, що вона із сином будуть постійно мешкати в квартирі АДРЕСА_2, що належить на праві приватної власності його матері у них не було. Розмова відбувалася між його матір»ю та відповідачем про те, що вони тимчасово залишаться проживати в її квартирі, поки не знайдуть собі іншого житла. Відповідач жодного дня не мешкала у квартирі АДРЕСА_1, не сплачувала комунальних витрат за вказане житлове приміщення. На даний час вони чужі один одному люди, він вдруге одружився, тому був вимушений звернутися з даним позовом до суду. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, оскільки вони не обґрунтовані та не доведені відповідачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю підтримала вимоги свого зустрічного позову та просила суд про їх задоволення, щодо вимог основного позову, то просила суд про відмову в їх задоволенні. Не заперечувала того факту, що дійсно в квартирі АДРЕСА_1 вона не проживала і не проживає на даний час. Вважає, що оскільки її колишній чоловік порушив їх домовленість про те, що вони з сином будуть проживати в квартирі його матері, вона має законні права на вселення до спірної квартири АДРЕСА_1.

Представник третьої особи по справі - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне.

Між позивачем та відповідачем по справі 23.08.2007 року було зареєстровано шлюб, який за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2014 року було розірвано (а.с. 7).

Відповідно до копії свідоцтва про народження син сторін по справі ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 41).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 21.04.2005 року квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності. (а.с.5).

Відповідно до довідки форми 3 виданої ОСББ «Сонячний» на даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані три особи: позивач, відповідач та їх син (а.с. 9).

В матеріалах справи містяться акт затверджений головою правління ОСББ «Сонячний» від 07.07.2015 року та акти затверджені начальником Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві (а.с. 8, 11-12), відповідно до яких відповідач та її неповнолітній син за адресою: АДРЕСА_1 не проживають.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 було визнано факт її добровільного не проживання в спірному житловому приміщенні жодного з дня з моменту її реєстрації, а також факт того, що вона жодним чином не приймала участі в оплаті комунальних послуг за спірну квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з того, що Закон України № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Вказана норма також передбачена п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Тому суд приходить до висновку про те, що похідне право відповідача на користування житловим приміщенням в спірній квартирі є припиненим, а тому остання на підставі ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» також підлягає зняттю з реєстраційного обліку за спірною адресою.

Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.

Аналізуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог первісного позову та можливість їх задоволення.

Щодо зустрічних позовних вимог про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування ним, то судом було встановлено наступне.

Відповідач ОСОБА_2 своїх вимогах посилалася на те, що зверталася до відповідних компетентних органів з заявами про те, що позивач намагався виселити її з квартири по вул. Лісківській, а також із спірної квартири.

Як вбачається з поданих відповідачем доказів, 04.09.2015 року вона зверталася до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про те, що колишній чоловік перешкоджає їй користуватися квартирою АДРЕСА_2. (а.с. 37), а також з заявою до Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві, щодо спілкування дитини з батьком та його подальшого проживання в квартирі по вул. Лісківській (а.с. 52-53).

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач зверталася з такими заявами вже під час, коли справа знаходилася в провадженні суду, крім того, користування квартирою АДРЕСА_2 ніяким чином не пов»язане із користуванням відповідачем спірним житловим приміщенням.

Належних доказів того, що вона намагалася вселитися в спірну квартиру, а також того, що позивач вчиняв їй та їх малолітньому сину перешкоди в її користуванні, відповідач суду не надала в розумінні ст. 60 ЦПК України.

Крім того, щодо вимог зустрічного позову про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням, то в судовому засіданні було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як було встановлено в судовому засіданні, спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу по справі і була придбана ним до укладення шлюбу з відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач не являється співвласником спірної квартири, немає законних підстав для задоволення і цих вимог зустрічного позову.

Вказані обставини, а також те, що при реєстрації відповідача в спірній квартирі не було угоди між нею та власником щодо самостійного набуття нею права користування житловою площею, її реєстрація в ній пов'язувалась з існуванням родинних відносин між нею та позивачем, які в даний час припинені у зв'язку з розірванням шлюбу між ними, вказують на відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову.

З огляду на викладене, підстав для задоволення зустрічних позовних вимог суд не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243.60 грн.

Керуючись ст.ст.10, 15, 60, 110, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 317,319,383,405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок сплачених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: