Справа № 504/2493/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря - Мельниковій В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9, смт. Комінтернівське, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання удаваним договору дарування, визнання недійсним договору доручення, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, звернулась до суду із позовом до відповідачів, яким, з урахуванням уточнення, що було подано у червні 2014 року, просила суд визнати удаваним договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_2 (дарувальник) з однієї сторони, та ОСОБА_3 (обдарована) з іншої сторони, і посвідчений 29.03.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю.

Також позивач просила, застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, визнати, що міє сторонами фактично був укладений договір доручення, за яким ОСОБА_2 доручив ОСОБА_3 відчужити належну йому земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, позивач просила суд, визнати недійсним вищевказаний договір доручення, та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, і просив їх задовольнити з наступних підстав:

Як пояснив позивач, він є рідним батьком ОСОБА_3

29.03.2011 року між ним та відповідачкою було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якої він подарував своїй доньці належну йому земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Набувши право власності на земельну ділянку, ОСОБА_3 здійснила її відчуження на користь ОСОБА_4 за договором купівлі- продажу.

Після отримання грошей, виручених від продажу цієї земельної ділянки, ОСОБА_3 відмовилась від виконання попередніх домовленостей з ОСОБА_2, і вирученими грошима розпорядилась на власний розсуд.

Як стверджує у своєму позові позивач, насправді сторони оскаржуваного договору дарування домовлялися про фактичне доручення на право продажу належної позивачу земельної ділянки, і тому, посилаючись на положення ст. 235 ч.1 ЦК України, позивач вважав, що є достатні правові підстави для визнання договору дарування удаваним правочином, і існують достатні підстави для визнання, що насправді між сторонами було укладено договір доручення.

Одночасно позивач з підстав ч.1 ст. 203, 215 ЦК України просив визнати недійсним договір доручення, оскільки, відповідно до ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності, мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Оскільки, як стверджує позивач, у вищевказаному договорі доручення відсутня згода щодо конкретних дій, що необхідно вчинити, він вважав, що вказаний договір слід визнати недійсним.

Оскільки в теперішній час земельна ділянка відчужена на користь ОСОБА_4, використовуючи правовий механізм, передбачений ст. 388 ЦК України, позивач просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 на свою користь земельну ділянку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 повністю заперечував проти задоволення даного позову і послався на те, що жодних ознак удаваності договору дарування не має, доводи уточненого позову не підтверджені належними та допустимим доказами, і тому вважав, що підстав для задоволення даного позову не має.

ОСОБА_4 повторно в судове засідання не зявилась, сповіщалась судом про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки суду не повідомила, в звязку із чим суд виходячи з приписів ст. 169 ЦПК України, вважав можливим розглядати справу у її відсутність.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи позову та заперечень, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступного:

29.03.2011 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якої він подарував своїй доньці належну йому земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, і який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю.

У подальшому, а саме 14 травня 2011 ОСОБА_3 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_4, що не заперечувалось сторонами.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. вказав, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст.10, ч.2 ст.59, ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За положеннями ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для визнання правочину удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Виходячи зі змісту ст.ст.10, 60 ЦПК України в таких правовідносинах підлягає доказуванню: факт укладання удаваного правочину; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Суд вважає, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір дарування - є удаваним правочином, оскільки в судовому засіданні з показань сторін договору дарування встановлено, що насправді сторони мали на меті укласти, і уклали договір дарування вказаного нерухомого майна, обдарована сторона отримала все, що передбачено цією угодою, договір дарування містить істотні умови саме договору дарування.

Суд також враховує, що обидві сторони договору діяли свідомо, не маючи на меті досягнення особистої користі. суд не має сумнівів в відсутності будь- якої направленості дій сторін договору на досягнення будь- яких інших правових наслідків, і приховування іншої волі учасників угоди.

Під час посвідчення договору дарування нотаріус також зясував дійсну волю сторін, розуміння змісту та наслідків договору дарування.

Крім того, суд приймає до уваги, що фактично договір дарування вчинений між батьком та донькою.

Допитані в судовому засіданні свідки не надали суду таких показів, які б вказували на те, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, ї їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Крім того, суд повторює, що рРішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом ч.1 ст.218 ЦК України не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Інші належні та допустимі докази суду позивачем не надані.

Отже, у суду не має сумніву в тому, що насправді волевиявлення сторін договору дарування відповідало їх дійсній волі укласти саме договір дарування.

Доводи позову не спростовують цих висновків суду.

Оскільки відсутні підстави для встановлення удаваності спірного договору дарування, а рівно, і підстави для визнання договору дарування удаваним, відсутні і правові підстави для визнання судом вчинення сторонами договору доручення, та вирішення спору із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Оскільки договір доручення фактично не був вчинений, і відсутні підстави для визнання судом вчинення саме договору доручення, то і не має правових підстав для визнання судом його недійсності.

В силу положення ст. 388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Оскільки позивач не довів тієї обставини, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, то відсутні правові підстави для застосування правового механізму, встановленого ст. 388 ЦК України.

Таким чином жодних підстав для задоволення позову не має.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-61, 64, 88, 208, 212, 215, 218, 223, 293, 294, 296 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя В.К. Барвенко