Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2468/15 Головуючий у 1 інстанції: Ткачов О.М.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2015 року про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу щодо стягнення з Управління Пенсійного фонду України у місті Жданівка Донецької області нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати,

В С Т А Н О В И Л А:

21.01.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з завою про видачу судового наказу про стягнення з УПФУ в м. Жданівка нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. Також ОСОБА_2 просила стягнути заборгованість по тимчасовій непрацездатності (лікарняний лист) з Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яка складає 2 068,78 грн.

Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2015 року відмовлено у прийнятті вказаної заяви.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали судді, вказувала, що визнавши, що спором про право є стягнення заборгованості за лікарняним з Фонду соціального страхування, суд не взяв до уваги, що всі решта її вимог є безспірними, оскільки підтверджені довідкою, виданою Управлінням пенсійного Фонду. Тому суд зобов»язаний був прийняти її заяву щодо видачі судового наказу про стягнення заробітної плати. Відтак, просила скасувати ухвалу судді першої інстанції, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вивчивши надані матеріали, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала зміні з огляду на наступне.

Відмовляючи в прийнятті заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої зарплати з УПФУ м. Жданівка та заборгованості за лікарняним листом з Фонду соціального страхування у відповідності до вимог п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України, суддя вважав, що з поданих заявником документів вбачається спір про право.

Проте колегія вважає, що такі висновки судді не в повній мірі відповідають нормам процесуального закону.

З заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_2 працювала в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Жданівка Донецької області, обіймаючи посаду головного спеціаліста-юрисконсульта та маючи ранг державного службовця.

Державною службою згідно із ст. 1 ЗУ «Про державну службу» є професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їхньому апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

У відповідності до п.15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічною службою вважається діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, заявниця обіймала посаду державного службовця та на неї розповсюджуються положення ЗУ «Про державну службу», а тому її вимоги до УПФУ і Фонду соціального страхування випливають із проходження публічної служби.

Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 3 Постанови № 14 від 23.12.2011р. «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатись заяви про видачу судового наказу щодо вимог, які підлягають розгляду в порядку господарського чи адміністративного судочинства. У разі заявлення такої вимоги суд відмовляє у прийнятті заяви на підставі пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України.

Таким чином, заява ОСОБА_2 про видачу судового наказу із спрямуванням вимог до УПФУ про стягнення зарплати, незалежно від того, що ця вимога є безспірною, та вимог до Фонду соціального страхування щодо сплати заборгованості за лікарняним листом не можуть розглядатись за правилами цивільного судочинства, тому у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 100 ЦПК України, в прийнятті цієї заяви слід відмовити.

Таким чином, вчинивши правильну процесуальну дію - відмову в прийнятті заяви про видачу судового наказу, суддя неправильно визначив підстави для відмову в її прийнятті. Тому у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України оскажувана ухвала підлягає зміні із зазначенням, що в прийнятті заяви ОСОБА_2 слід відмовити згідно із вимогами п. 3 ч. 3 ст. 110 ЦПК України з тих підстав, що така заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 307, 311, 312 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 січня 2015 року змінити, визнавши, що у прийнятті заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу слід відмовити у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 100 ЦПК України, тобто у зв»язку з тим, що така заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: