АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого Левенця Б.Б.

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

при секретарі Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соломянського районного суду міста Києва від 22 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом на обґрунтування якого зазначив, що відповідач є споживачем електричної енергії за адресою: м. Київ, вул. Шепелева Миколи, 9/А, кв. 60 та останньому відкритий особовий рахунок № 6.

Станом на 01 листопада 2013 року відповідач має заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 1 525.05 грн.

Посилаючись на положення ч. 2 ст. 625, ст.ст. 638, 642, ч. 1 ст. 714 ЦК України, позивач просив стягнути на свою користь із відповідача 1525.05 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, 409.24 грн. 3 % річних та інфляційну складову боргу та 243.60 грн. судового збору. (а.с.1-8)

Відповідач проти позову заперечував з підстав відсутності між сторонами письмового договору постачання електричної енергії. (а.с.28-29)

Рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 22 червня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» заборгованість у сумі 1525,05 грн., інфляційні втрати в сумі 272,98 грн., три проценти річних у сумі 136,25 грн. та 243,60 грн. судового збору. (а.с.41-43)

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин та доказів якими відповідач обґрунтував заперечення проти заявленого позову та дійшов помилкового висновку про його задоволення. (а.с.54-56)

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник позивача ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР, п. 42 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 р. N 1357(надалі - Правила), споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником, а споживач зобовязаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Згідно зі ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що за довідкою ЖЕД № 905, карткою особового рахунку, витягом з реєстру встановлення електролічильників, відповідач ОСОБА_1 є наймачем неприватизованої квартири і споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1, відповідачу відкритий особовий рахунок № 6, за зазначеною адресою позивачем встановлено електролічильник № 1392913. (а.с.11-14, 39)

За довідкою розрахунком за адресою відповідача спожито, проте не оплачено електричної енергії на суму 1525.05 грн. (а.с.11-14)

Тому, з огляду на положення частини 2 ст. 638, ст. 714 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами правовідносин, що виникли з договору постачання електричної енергії.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині стягнення 1525.05 грн. за спожиту проте не оплачену електричну енергію, позивач надав розрахунок за яким така заборгованість виникла в період з 29 вересня 2004 року із зазначенням заборгованості на вказану дату в розмірі 730.08 грн. і збільшення такої у період до 31 грудня 2010 року.

Із зазначеним позовом позивач звернувся 22 грудні 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності передбаченого ст. 257 ЦК України.

На виконання частини 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції звернув увагу на вказані обставини та положення частини 3 ст. 267 ЦК України і забезпечив право відповідача ОСОБА_1 заявити про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду про що зазначив в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначив, що право заявити про застосування строку позовної давності йому було відомо в суді першої інстанції проте заявляти про таке він не вбачав підстав про що і зазначив в поданій апеляційній скарзі.

Оскільки відповідач не заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, тому з огляду на положення ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апелянта про відсутність між сторонами договірних правовідносин, а відтак й відсутність необхідності заявляти про сплив строку позовної давності колегія суддів визнала неспроможними за вищенаведеного обґрунтування та відхилила.

Інші доводи скарги не спростовують цих висновків суду, тому мають бути відхилені.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Соломянського районного суду міста Києва від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Справа № 22-ц/796/9985/2015

Унікальний номер 760/27698/14-ц

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5

Доповідач Левенець Б.Б.