АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7910/15 Справа № 0424/3257/12 Головуючий у 1 й інстанції - Тананайська Ю.А. Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на додаткове рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2013 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_2 (треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7) про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Додатковим рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20.09.2013 року суд виселив ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_8, з будинку НОМЕР_1, який розташовано по АДРЕСА_1 (а.с.222-223, т.1).

З таким рішенням не погодились ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та звернулись з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.а.с.151-154, 162-164, т.2).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню, а додаткове рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у жовтні 2012 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.2-5, т.1).

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним (а.с.119-120, т.1).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 року позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10.05.2007 року №014/129170/3141-18, а саме: житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці 0,0592 га за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, для задоволення грошових зобов'язань за кредитним договором від 08.05.2007 року в сумі 135 077 грн. 15 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.206-210, т.1).

20.09.2013 року ухвалено додаткове рішення, оскільки в рішенні стосовно обставини, з приводу якої сторони подавали докази і надавали пояснення, не ухвалено рішення, а саме з приводу виселення мешканців будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в частині виселення, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення громадян, які мешкають у зазначеному житловому приміщенні.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 36 цього Закону, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Згідно зі ст. 37 Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Частиною 2 статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачається, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя справі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

З частини 1 статті 40 цього ж Закону слідує, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

У частинах 2 і 3 статті 40 даного Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пленумом Верховного суду України у п.43 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року, роз'яснюється, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з частиною 4 статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, якщо добровільно мешканці не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, можна зробити висновок, що недотримання вищезазначеної обов'язкової процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення.

Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання приписів, встановлених частиною 2 статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини 3 статті 109 ЖК України, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то таки позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями, в розумінні вимог статті 3 ЦПК України, щодо права особи для звернення до суду за захистом.

Ця думка була висловлена Верховним судом України в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 01.12.2012 року.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи банком не було дотримано процедури передбаченої законом для виселення осіб, які проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки. Суд першої інстанції, не звернувши на даний факт увагу, ухвалив рішення про виселення відповідача та всіх зареєстрованих осіббез законних на те підстав.

Крім того, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", заявляючи вимоги про виселення відповідача та всіх зареєстрованих осібз квартири, не надав суду правовстановлюючих документів про право власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Тому, колегія суддів вважає, що у позивача не виникло право на виселення відповідача та всіх зареєстрованих осіб.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20.09.2013 року ухвалено з порушенням норм матеріального права, що згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Додаткове рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2013 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_2 (треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7) про виселення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: