Справа № 203/8132/13-ц
Провадження № 2/0203/43/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2015 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Штефані Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

у с т а н о в и в:

29 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про укладення 08.11.2012 р. між ним та відповідачем договору позики, за умовами якого він нібито отримав грошові кошти в сумі 8 000 000,00 грн. Насправді підпис під договором позики йому не належить, що стало причиною звернення до суду із цим позовом (а.с.а.с. 2, 3).

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач до суду не з'явилася, була повідомлена належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.11.2012 р. між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач передала позивачеві у позику 8 000 000,00 грн. строком до 08.05.2013 р. (а.с. 4).

Єдиним доводом позовної заяви є те, що позивач насправді не підписував вказаний договір, отже цей договір не породив для нього жодних обов'язків.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності з частиною 1 статті 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір було укладено з додержанням письмової форми. Викладені обставини в їх сукупності свідчать про те, що, у розумінні закону, оспорюваний договір позики був укладений і не містить формальних ознак недійсності.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК, на яку посилається у заяві позивач, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Аналізуючи зміст приведених вище норм та співвідношуючи його зі встановленими судом обставинами, матеріалами справи та поясненнями учасників, суд доходить висновку про те, що підстав вважати, що під час укладення договору від 08.11.2012 р. волевиявлення позивача не існувало немає.

Так, згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 1024-14 від 21.08.2014 р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, призначеної за заявою позивача, підпис від імені останнього у графі "Позичальник" договору позики від 08.11.2012 р. виконано самим позивачем (а.с.а.с. 50 55).

Інших доказів, які би спростовували висновок експерта, позивачем суду надано не було.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 4 11, 15, 18, 57 60, 169, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 17 лютого 2015 року.

Суддя М.О. Католікян