Справа №587/499/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Куц В. І.
Номер провадження 22-ц/788/1756/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 05 серпня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про виселення та зобов'язання знятись з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння та земельних ділянок,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Сумського районного суду Сумської області з вказаним позовом, в якому просила: виселити ОСОБА_5 з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а в разі невиконання вимог суду зобов'язати Управління ДМС у Сумській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5 Вимоги мотивувала неможливість в повній мірі розпоряджатись належним їй майном.

Будучи незгодним з первісним позовом, ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому остаточно уточнивши свої вимоги ( т. 2, а.с. 17-19 ), посилаючись на те, що за час проживання в спірному будинку з 1989 року його вартість істотно збільшилась, просив визнати за ним 9/100 частини вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та 9/100 частини приватизованої земельної ділянки площею 0,38 га.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 05 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково, визнано за ним право власності на 7/100 частини спірного домоволодіння та на 7/100 частини земельних ділянок загальною площею 0,44, з них 0,31 га - ріллі, 0,07 га під забудову та 0,06 га - ріллі.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та з порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Вважає, судом не враховано, що збільшення на 14% вартості спірного домоволодіння не є істотним, так як 7/100 частини відповідає лише 6,3 кв.м. загальної площі, з яких 3,9 кв.м. - житлової. Ця частка є незначною та її неможливо ані виділити в натурі, ані встановити порядок користування щодо неї. Зазначає, відповідачем не доведено, що він брав участь в поліпшення спірного майна та ніс в зв'язку з цим грошові та трудові затрати, як з моменту вселення 1989 року так і після набуття нею права власності в порядку спадкування ( 09 грудня 1998 року ).

Вказує, що в 2013 році нею були проведені роботи з поліпшення житла, проте, на той час, сторони вже не проживали однією сім'єю. Окрім того зазначає, що в порядку спадкування за заповітом їй належить земельна ділянка загальною площею 0,38 га, а не 0,44 га, як зазначив суд.

ОСОБА_4 не погоджується також і з присудженням до стягнення з неї витрат, понесених ОСОБА_5 на подання доказів ( експертних висновків ), які були відхилені судом, як неналежні докази.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_5 та його представника, які проти задоволення скарги заперечують, дослідивши матеріали цивільної справи №587/2649/13-ц, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду відповідає не у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони з 12 липня 1986 року перебували в зареєстровано шлюбі, який було розірвано в судовому порядку рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15 листопада 2013 року ( т. 1, а.с. 7 ).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16 березня 2000 року ( т. 1, а.с. 6, 235 ), ОСОБА_4 успадкувала від ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1: житловий будинок житловою площею 56,7 кв. м, літ. А, господарськими будівлями : літ. Б - кухня, літ. В - гараж, літ. Г - сарай, літ. Д - сарай, літ. Е - саж, літ. Ж - комора, літ. З - баня з галереєю, літ. И - веранда, літ. К - вбиральня, літ Л - сарай, літ. М. - сарай, літ. П - навіс, літ п/г - погріб, літ Р - саж , №1-5 - огорожа, що знаходиться в АДРЕСА_1; приватизовану земельну ділянку, площею 0,38 га, з яких 0,32 га - знаходиться в АДРЕСА_1, 0,06 га - в АДРЕСА_2, переданої у власність спадкодавцю на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської сільської Ради народних депутатів від 14 грудня 1993 року за №51, з яких для ведення особистого підсобного господарства - 0,31 га та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями - 0,07 га.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 та ст. 24 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що із 1989 року внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін на суму 44 525 грн. істотно збільшилось у своїй вартості домоволодіння, а тому вона є об'єктом права спільної сумісної власності, а частина ОСОБА_5 становить 7/100 всього домоволодіння та земельних ділянок.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права.

ОСОБА_5 свої вимоги мотивував тим, що з 1989 року були виконані наступі поліпшення спірного домоволодіння :

капітальний ремонт ванної кімнати, в тому числі придбання та демонтаж бойлера, заміна рукомийників;

переобладнання кухні під жилу кімнату;

заміна дерев'яних вікон на металопластикові в кількості 9 штук;

заміна зовнішніх та міжкімнатних дверей в кількості 7 штук;

купівля і укладка асфальтного покриття у дворі та на при дворовій території;

знесення дерев'яного сараю і будівництво погреба та цегляного сараю;

будівництво дерев'яного гаража та дерев'яного навісу;

добудова до гаража;

облицювання внутрішніх стін і стелі веранди пластиком;

демонтаж опалювальних котлів, установка АГВ, монтаж водяного насоса;

часткова заміна металевих водопровідних труб на пластикові, заміна теплообмінника в літній кухні;

ремонт підлоги і облицювання пластиком в двох приміщення літньої кухні;

заміна огорожі в палісаднику перед будинком з дерев'яної на декоративну - цементну;

заміна забору з воротами та хвірткою з дерев'яного на металеву; укладка цегляно-цементної підлоги в двох сараях.

Частиною 1 ст. 62 СК України встановлено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення було закріплено у ст. 25 КпШС України.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » від 21 грудня 2007 року №11 роз'яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 березня 2000 року ( т. 1, а.с. 6 ), спірне нерухоме майно ОСОБА_4 успадкувала від ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, у відповідності до положень ст. 62 СК України, мають бути враховані трудові та грошові затрати понесені ОСОБА_5 для покращення спірного домоволодіння не з моменту його вселення у 1989 році, а з моменту набуття позивачем права власності на нього - ІНФОРМАЦІЯ_1.

З інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 вбачається, що жодних добудов та перебудов спірного домоволодіння з 1998 року здійснено не було.

З показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, наданих в суді першої інстанції вбачається, що будинок та кухня були побудовані ще до 1989 року, а будівництво господарських споруд, в тому числі і погребу, цегляного сараю, дерев'яного гаражу, дерев'яного навісу та добудову до гаражу, було здійснено до 2000 року батьком ОСОБА_4

Будь-яких доказів на підтвердження протилежного відповідачем надано не було, відтак, ним не доведено понесення особистих затрат на їх виконання цих робіт. Отже, слід зробити висновок щодо неможливості врахування даних робіт у покращення спірного майна.

З роз'яснень, наданих в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок » від 04 жовтня 1991 року №7, слідує, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

Проте, згідно висновку комісійної додаткової судової будівельно-технічної експертизи №1844/1894/, складеного 27 лютого 2015 року, на який посилався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, при визначенні частки проведених поліпшень у домоволодінні, експертами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 враховувались також виконані роботи та вартість будівельних матеріалів по будівництву підсобних будівель, зокрема сараю, гаражів, заміна огорожі в палісаднику, заміна огорожі з ворітьми та хвірткою перед будинком, укладка підлоги в сараю, заміна асфальтного покриття.

Окрім того, вартість поліпшень проведених у домоволодінні, станом на дату складання висновку, становить 44 525 грн., а вартість спірного домоволодіння - 300 870 грн., тобто в результаті проведення з 1989 року поліпшень, навіть з урахуванням тих, що були виконані в підсобних будівлях, його вартість істотно не збільшилась, і складає лише 15% від нинішньої вартості будинку.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя ( тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісно власності на майно подружжя ) визначені в ст. 60 СК України .

Належність майна до спільної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України ) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року справа №6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.

З матеріалів цивільної справи Сумського районного суду Сумської області №587/2649/13-ц слідує, що ОСОБА_4 18 жовтня 2013 року звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_5, яке мотивувала в тому числі і тим, що вони з відповідачем тривалий час вже не ведуть спільного господарства. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, ухваленого по вказаній справі, установлено, що тривалий час не підтримують сімейних відносин.

Зазначене рішення суду ОСОБА_5 не оскаржував, в т.ч. і щодо обставин справи, які суд визнав доведеними.

Заміна шести вікон на металопластикові, теплообмінника, огорожі палісадника, заміна забору з ворітьми та хвірткою придбання та демонтаж бойлера, часткова заміна водопровідних труб були здійснені одноособово ОСОБА_4 в період жовтень - грудень 2013 року.

Вказане підтверджується договором - заказом від 18 жовтня 2013 року ( т. 1, а.с. 69-73 ), показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 і відповідачем у належний спосіб не спростовано.

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, судом першої інстанції не було враховано те, що істотні поліпшення мають бути зроблені лише в самому будинку, а не у господарських спорудах чи у покращенні стану прибудинкової території. У даному ж випадку, поліпшення в самому будинку є незначними, фактично зводяться до поточного ремонту. Ці поліпшення не потягли до збільшення корисної площі, відтак їх не можна визнати суттєвими.

З урахуванням викладеного, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 62 СК України, для визнання домоволодіння та земельних ділянок, що належить ОСОБА_4 об'єктом спільної сумісної власності.

Позивач може захистити свої права в інший спосіб - шляхом стягнення грошової компенсації за ті поліпшення у домоволодінні, у яких він дійсно брав участь. При вирішенні даного питання, необхідно врахувати факт здійснення особисто апелянтом ОСОБА_4 вищезазначених робіт протягом 2013 року, а також будівництво батьком позивача погребу, цегляного сараю, дерев'яного гаражу, дерев'яного навісу та добудову до гаражу.

В той же час, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_5 з житлового приміщення, а доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 165 ЖК України та ст. 405 ЦК України, ОСОБА_5 набув право користування спірним будинок, як член сім'ї власника.

За змістом ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 чинить перешкоди у розпорядженні спірним домоволодінням. Розірвання шлюбу не є достатньою підставою для визнання його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для виселення ОСОБА_5 із спірного житлового будинку.

Разом з тим, суд першої інстанції пов»язав неможливість виселення відповідача зі спірного приміщення не тільки з фактом вселення до житла у якості члена сім»ї власника, а й з тим, що відповідач набув право власності на спірне майно. За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду висновок про відмову у виселенні та знятті з реєстраційного обліку ОСОБА_5 у зв'язку з набуттям ним права власності на частину спірного домоволодіння.

Згідно ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є : неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що у відповідності до п.п. 1) - 3) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння та земельних ділянок підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_14 у зв»язку з необґрунтованістю вимог.

У відповідності до ч.ч. 1 та 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 та п. 4) ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі і витрати пов'язані з проведенням судових експертиз.

Оскільки ОСОБА_4 було оплачена повторна комісійна судова будівельно-технічна експертиза ( т. 2, а.с. 32 ), яка була призначена в зв'язку з розглядом зустрічного позову ОСОБА_5, підстав для задоволення якого не вбачається, тому понесені нею витрати в сумі 3 075 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_5

Окрім того, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 належить стягнути 130 грн. 53 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 05 серпня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 9/100 частини домоволодіння та земельних ділянок скасувати, ухваливши нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити за необґрунтованістю.

Виключити з мотивувальної частини рішення Сумського районного суду Сумської області від 05 серпня 2015 року висновок про відмову у виселенні та знятті з реєстраційного обліку ОСОБА_5 у зв'язку з набуттям ним права власності на частину спірного домоволодіння.

В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 130 гривень 53 копійки судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 3 075 гривень 00 копійок судових витрат за проведення судової експертизи.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -