Справа №490/58/14-ц 19.02.2015 19.02.2015 19.02.2015
Провадження № 22ц/784/468/15 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю представника державної виконавчої служби - Ільїної Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 грудня 2014 року за скаргою ОСОБА_3 на неправомірні дії державних виконавців Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - ДВС) та зобов'язання зняти арешт з нерухомого майна та заборонити вчиняти певні дії ,-

В С Т А Н О В И Л А:

27 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду зі скаргою на неправомірні дії ДВС, яку уточнила в подальшому.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що на виконанні в ДВС знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (надалі - Банк) заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В серпні 2013 року вона дізналась, що державний виконавець проводить дії щодо відчуження її нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі проживає та зареєстрована її онука - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, отже вчинення будь - яких виконавчих дій щодо вказаної нерухомості порушують права дитини і можуть призвести до погіршення житлових умов, оскільки іншого житла дитина не має.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати ДВС скасувати арешт на нерухоме майно і заборону його відчуження, а саме на ? частку квартири АДРЕСА_1, що належить їй та її чоловіку ОСОБА_4, на яке накладено арешт постановами державного виконавця від 11 травня 2010 року, 2 лютого 2011 року, 13 вересня та 19 грудня 2012 року. Також заборонити державним виконавцям проводити виконавчі дії щодо зазначеного нерухомого майна, заборонити стягувати кредитний грошовий борг за рахунок даного нерухомого майна.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 грудня 2014 року в задоволенні скарги відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просила скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України ч. 1 ст. 12, ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Приписами ст. 385 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Проте судом першої інстанції при розгляді справи цих вимог процесуального закону не дотримано.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом рішенням від 21 грудня 2010 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Банку стягнута заборгованість за кредитним договором та судові витрати ( т.1а.с.178).

Ухвалою апеляційного суду від 14 квітня 2011 року зазначене рішення залишено без змін (т.1 а.с. 230).

2 лютого 2011 року державним виконавцем ДВС Калашніковичем А.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП 24106944) стосовно боржника ОСОБА_3 Цим же процесуальним документом накладено арешт на все майно, що належить боржниці в межах суми стягнення 281311.17 грн., та заборонено відчужувати будь-яке майно, що належить боржнику (т.1 а.с. 262).

ОСОБА_3 є власником ? частки квартири АДРЕСА_1, яка перебуває у спільній частковій власності (т.2 а.с.11).

14 лютого 2011 року державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на підставі зазначеної постанови державного виконавця було внесено відомості про обтяження нерухомого майна АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.69).

29 квітня 2011 року тим же державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу у зв'язку з апеляційним оскарженням судового рішення. В цій постанові зазначено про припинення чинності арешту майна (т.2 а.с.6).

17 червня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення стосовно боржниці ОСОБА_3, де відсутні будь-які дані щодо арешту майна боржника (т. 2 а.с. 89).

Одночасно державним виконавцем виносилися постанови про відкриття виконавчих проваджень для примусового виконання зазначеного судового рішення щодо боржника ОСОБА_4, інтереси якого на підставі довіреностей від 19 жовтня 2011 року та 15 жовтня 2014 року представляла заявниця ОСОБА_3 (т.1 а.с. 299, 310).

Як вбачається з матеріалів справи виконавчі провадження відносно боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є окремими, у зведене виконавче провадження не об'єднувалися.

27 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, де просила суд заборонити проводити будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1.

7 квітня 2014 року ОСОБА_3 уточнила вимоги своєї скарги та просила зобов'язати ДВС скасувати арешт і заборону відчуження на частки зазначеної квартири, які належать ОСОБА_4 та їй на праві спільної сумісної власності, за відповідними процесуальними документами державних виконавців в різних виконавчих провадженнях стосовно боржника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в постановах про арешт майна та про відкриття виконавчого провадження, які винесені в різний час протягом 2010-2011 років.

При цьому ні в первинній скарзі, ні в уточненій заяві ОСОБА_3 не заявляла перед судом клопотання про поновлення строків, визначених ст. 385 ЦПК України, хоча як вбачається з її скарги арешт на нерухоме майно та заборону відчуження було накладено постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження 2 лютого 2011 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання.

Вимоги процесуального закону та роз'яснення пленуму залишилися поза увагою суду першої інстанції при розгляді скарги.

Також як вбачається з уточненої скарги ОСОБА_3 оскаржує дії державного виконавця по виконавчим провадженням стосовно ОСОБА_4, за якими ОСОБА_3 не є суб'єктом виконавчого провадження, а також постанову про відкриття виконавчого провадження від 11 травня 2010 року, яка взагалі не зрозуміло чи стосується цієї цивільної справи, оскільки судове рішення було ухвалено 21 грудня 2010 року.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона є представником ОСОБА_4 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона як представник інтересів боржника ОСОБА_4 може від його імені оскаржувати до суду дії державного виконавця в межах виконавчого провадження, за яким ОСОБА_4 є стороною. Між тим зі скаргою вона звернулася тільки від свого імені та в своїх інтересах, як сторона виконавчого провадження, за яким тільки вона є боржником.

Суд при розгляді справи зазначених обставин не перевірив та не дав їм належної правової оцінки.

Також суд належним чином не дослідив та не дав правової оцінки постанові державного виконавця про повернення виконавчого документу від 29 квітня 2011 року, за якою припинено чинність арешту майна, що було накладено постановою про відкриття виконавчого провадження від 2 лютого 2011 року, оскільки саме на підставі зазначеної постанови внесені дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на дані якого посилається в своїй скарзі ОСОБА_3 Не перевірено судом чи направлялася ця постанова державним виконавцем для внесення змін щодо арешту спірної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Між тим судом в ухвалі зазначено, що 27 липня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчими документами після повторного їх пред'явлення та одночасно внесено запис про накладення арешту на все нерухоме майно боржника в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Проте, в матеріалах справи є зазначена постанова стосовно боржника ОСОБА_4, якою визначено накласти арешт саме на його рухоме та нерухоме майно (т.1 а.с.388). Аналогічна постанова стосовно боржниці ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутня. Крім того, відповідно наданого заявницею Витягу з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо обтяження майнових прав на майно саме ОСОБА_3 в реєстрі міститься тільки один запис про арешт АДРЕСА_1 зроблений відповідно 14 лютого 2011 року на підставі постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника від 2 лютого 2011 року (т.1 а.с.69).

Отже суд зробив висновки, які не підтверджуються матеріалами справи та не встановлені судом.

Таким чином, не перевіривши належним чином процесуальні строки звернення заявниці зі скаргою, не давши належної правової оцінки доводам скарги щодо суб'єкту інших виконавчих проваджень, не з'ясувавши повно обставини, на які посилається боржник, місцевий суд передчасно дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги в частині оскарження арешту та заборони на відчуження частки АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді скарги порушені норми процесуального права, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 312 КПК України ухвала підлягає скасуванню з передачею матеріалів скарги на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 грудня 2014 року скасувати, а матеріали скарги передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: