Єдиний унікальний номер 234/3544/15-ц Номер провадження 22-ц/775/236/2015
Головуючий у 1 інстанції Фоміна Ю.В. Єдиний унікальний номер 234/3544/15-ц
Доповідач Корчиста О.І. Номер провадження 22ц-775/236/15
У Х В А Л А

Іменем України

08 липня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючої: Корчистої О.І.

суддів: Осипчук О.В., Тимченко О.О.

при секретарі: Лісовій Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 червня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

В березні 2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 01 квітня 2011 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав, а ОСОБА_2 прийняла у борг гроші в розмірі 7 960 гривень, які зобовязалася повернути в строк до 01 квітня 2012 року та за умовами п. 1.2. зобовязана, в разі додаткової вимоги позикодавця ОСОБА_1, повернути суму боргу в еквіваленті 1 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день повернення позики. Посилаючись на те, що до теперішнього часу ОСОБА_2 суму позики не повернула, його вимогу про оплату заборгованості не виконує, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму позики, яка еквівалентна 1 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України станом на 20 березня 2015 року в розмірі 23 296, 80 гривень, відсотки за користування позикою за період з 02 квітня 2011 року по 20 березня 2015 року в розмірі 2 682, 05 гривень, 3% річних за прострочення виконання зобовязання за період з 02 квітня 2011 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 716, 40 гривень та судові витрати в розмірі 267 гривень.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму позики в розмірі 7 960 гривень, проценти в розмірі 2 682,05 гривень, 3% річних в розмірі 716,40 гривень та судові витрати в розмірі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповноту зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вірного вирішення справи; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми позики скасувати та стягнути з останньої саме 23 296, 80 гривень.

В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Апелянт подав заяву з проханням розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визначення розміру суми позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, тому суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав, а ОСОБА_2 прийняла у борг гроші в розмірі 7 960 гривень, які зобовязалася повернути в строк до 01 квітня 2012 року.

Також, судом першої інстанції встановлено, що за умовами п. 1.2. ОСОБА_2 зобовязана, в разі додаткової вимоги позикодавця ОСОБА_1, повернути суму боргу в еквіваленті 1 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день повернення позики.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у позику суми в розмірі 7 960 гривень, підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 01 квітня 2011 року.

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зобовязання за вищенаведеним договором позики не виконала, суму позики не повернула.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за договором позики від 01 квітня 2011 року саме в розмірі 7 960 гривень, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 суму позики саме в розмірі 7 960 гривень, факт отримання саме такого розміру позики підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою та не заперечувалось сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові № 6-63 цс13 «Про стягнення боргу за договором позики» Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у борг грошову суму саме в розмірі 7 960 гривень, і вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи договором позики від 01 квітня 2011 року та розпискою від 01 квітня 2011 року, яку власноруч написала відповідачка ОСОБА_2.

Таким чином, встановивши вказані обставини, а також те, що ОСОБА_2 в ході розгляду справи не заперечувала та не спростувала обставини щодо отримання нею у борг коштів саме в сумі 7 960 гривень, а позивач не надав відповідних та допустимих доказів про передачу іншого розміру позики, а тому, доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду є в цій частині незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на те, що судом не було враховано, що ОСОБА_2 за умовами п. 1.2. вищенаведеного договору позики зобовязана на його вимогу повернути йому не фактично отриману нею у позику суму, а суму, яка еквівалентна 1 000 доларів США на день повернення суми позики не відповідають фактичним обставинам та не ґрунтуються на наведених вище нормах закону.

Враховуючи викладене та юридичну природу спірних правовідносин, під час вирішення питання, суд повно встановив всі обставини, якими обґрунтовувались вимоги й заперечення сторін.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і зробив вірний правовий висновок. Рішення ухвалене з дотриманням судом норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушень норм матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування правильного по суті і справедливого рішення суду, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді