Провадження № 22-ц/780/761/15 Доповідач у 2 інстанції Олійник
Категорія 52 03.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Іванової І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району, третя особа: сільський голова Дроздівської сільської ради Литвин Олександр Миколайович, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що вона від 01 серпня 2012 року працювала у Дроздівській сільській раді Білоцерківського району на посаді начальника військово-облікового столу на період відсутності основного працівника на 0, 5 ставки.

13 березня 2013 року була звільнена з роботи за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. Вказувала, що всупереч вимог ст.117 КЗпП України відповідач не провів з нею розрахунок в день звільнення 13 березня 2013 року, а лише 31 березня 2013 року виплатив заборгованість по заробітній платі, а 04 квітня 2013 року компенсацію за невикористану відпустку. Позивачка в позовній заяві від 2 жовтня 2014 року просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 11 078 грн. 46 коп.

В ході судового розгляду позивачка ОСОБА_1 неодноразово змінювала позовні вимоги. 19 листопада 2014 року позивачкою було подано останню уточнену позовну заяву, відповідно до якої вона просила суд стягнути з Дроздівської сільської ради на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16 грн. за жовтень-листопад 2012 року, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 128 грн. 41 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 22 706 грн. 34 коп., витрати на правову допомогу в сумі 7 051 грн. та 441 грн. 22 коп. судових витрат, пов'язаних з явкою представника позивача до суду, оплатою поштових послуг, послуг на копіювання та друк документів.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 згідно розпорядження №6-к від 01 серпня 2012 року була прийнята на роботу у Дроздівську сільську раду Білоцерківського району на посаду начальника військово-облікового столу на період відпустки основного працівника на 0,5 ставки.

Відповідно до розпорядженням від 13 березня 2013 року №3-к позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням з 13 березня 2013 року за ст.38 КЗпП України.

Судом також встановлено, що розрахунок при звільненні був проведений з позивачкою 28 березня 2013 року шляхом зарахування коштів на її картковий рахунок в ПАТ КБ « Приватбанк». Позивачці було виплачено заробітну плату за березень 2013 року в сумі 229 грн. 60 коп. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 241 грн. 08 коп.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивачкою була заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 16 грн, недоплаченої за жовтень та листопад 2012 року у зв'язку із підвищенням розміру мінімальної заробітної плати. В ході судового розгляду дана обставина не знайшла свого обґрунтування.

Судом також було встановлено, що оплата праці позивачки ОСОБА_1 проводилася на підставі затверджених сесією Дроздівської сільської ради штатних розписів, що узгоджується з нормами статті 96 КЗпП України щодо тарифної системи оплати праці та порядку її формування.

Відповідно до штатного розпису Дроздівської сільської ради на 01 липня 2012 року посадовий оклад 0,5 ставки начальника ВОС становив 551 грн.

Виходячи з цього розміру посадового окладу позивачка отримала заробітну плату на серпень 2012 року в сумі 577 грн. 11 коп., з урахуванням премії та за вирахуванням податків; за вересень 2012 року в сумі 531 грн. 07 коп., за вирахуванням податків; за жовтень 2012 року в сумі 577 грн. 11 коп., з урахуванням премії та вирахуванням податків; за листопад 2012 року в сумі 531 грн. 16 коп., за вирахуванням податків.

Судом також встанолено, що Дроздівська сільська рада не затверджувала новий штатний розпис з 01 жовтня 2012 року у зв'язку з підвищенням згідно ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року розміру мінімальної заробітної плати з 01 жовтня 2012 року до 1118 грн. В судовому засіданні сільський голова Литвин О.М. пояснив, що така ситуація виникла через те, що у жовтні 2012 року не відбувалося засідань сесії Дроздівської сільської ради.

По справі встановлено, що у зв'язку з підвищеннями розміру мінімальної заробітної плати Дроздівська сільська рада затверджувала нові штатні розписи з 01 грудня 2012 року та з 01 січня 2013 року. Згідно штатного розпису на 01 грудня 2012 року посадовий оклад позивачки складав 567 грн. і заробітна плата за грудень була їй виплачена вже з підвищеного окладу в сумі 591 грн. 60 коп. Від 01 січня 2013 року і до дня звільнення заробітна плата позивачці ОСОБА_1 виплачувалася виходячи з посадового окладу в розмірі 574 грн., згідно штатного розпису, затвердженого з 01 січня 2013 року. Так, за січень 2013 року позивачка отримала 965 грн. 59 коп., за лютий 2013 року - 553 грн. 34 коп. за 8 робочих днів у березні 2013 року - 229 грн. 60 коп.

Таким чином, оплата праці позивачці ОСОБА_1 здійснювалася згідно її посадових окладів за штатними розписами, затвердженими у передбаченому законом порядку. Підстав для нарахування позивачці недоплаченої заробітної плати за жовтень і листопад 2012 року в сумі 16 грн. суд вірно не вбачав, оскільки основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка формується власником або уповноваженим ним органом (ст.96 КЗпП України)

Згідно зі ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб.

Тобто, врахування мінімальної заробітної плати при формуванні посадових окладів є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Суд при вирішенні трудового спору перевіряє законність нарахування позивачці заробітної плати, виходячи саме із затверджених відповідачем штатних розписів і не вправі самостійно їх змінювати.

Щодо компенсації за невикористану відпустку судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не

менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ст.6 Закону України « Про відпустки»)

За ст.19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без рахування святкових і неробочих днів

Відповідно до ст.21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Для обчислення компенсації за невикористану відпустку застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно п.2.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Пунктом 7 Порядку визначено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за

невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України) , які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими, оскільки компенсація за невикористану відпустку в сумі 241 грн. 08 коп. була розрахована відповідачем відповідно до Порядку, виходячи з того, що за відпрацьований період позивачка сумарно отримала заробіток 4 198 грн. 40 коп., кількість календарних днів без святкових і неробочих у розрахунковому періоді - 209, кількість днів невикористаної відпустки - 12 і дана сума була включена до розрахункової відомості за березень 2013 року.

Судом також було встановлено, що всупереч вимог ст.116 КЗпП України відповідач провів розрахунок з позивачкою не в день звільнення 13 березня 2013 року, а 28 березня 2013 року тобто із затримкою на 11 робочих днів, а тому вимоги про застосування ст.117 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими.

Проте статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В судовому засіданні було достовірно встановлено, що позивачка дізналася про затримку розрахунку при звільненні 31 березня 2013 року в день його фактичного проведення, оскільки в цей день кошти поступили на її банківську картку.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивачка 7 жовтня 2014 року звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і на час розгляду справи суду першої інстанції, як вбачається з матеріалів справи, не було надано відповідні документи щодо порушення сільським головою Литвином О.М. законодавства щодо оплати праці, вони не долучені до матеріалів справи і відсутні про це відповідні клопотання.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду. Дана позиція знайшла своє відображення у постанові Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Крім того, відповідно до матеріалів справи та встановлених обставин позивачка не зверталася із заявою про поновлення строку позовної давності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Сліпченко О.І.

Іванова І.В.