Справа № 169/309/15-ц
Провадження № 2/169/109/15
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря Веремчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Єдність» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Кредитна спілка «Єдність» (далі КС «Єдність») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 21 жовтня 2008 року між КС «Єдність» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 261-к, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 6465,75 грн зі сплатою за користування кредитом 27 % річних на строк до 21 червня 2010 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 261-п. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 належним чином умов кредитного договору у неї станом на 01 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 23225,75 грн, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів зазначену суму заборгованості та судові витрати.

У судове засідання представник позивача не зявився, однак подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просив позов задовольнити та розглядати справу без його участі (а.с. 52).

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності та заяви про застосування позовної давності (а.с. 54, 56).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 60).

Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 21 жовтня 2008 року укладено кредитний договір № 261-к (далі кредитний договір) (а.с. 6-12).

Згідно з п.п. 1, 2.3, 3.1, 3.5 кредитного договору позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 6465,75 грн на споживчі цілі на умовах повернення, строковості, платності та забезпеченості зі сплатою за користування кредитом 27 % річних на строк до 21 червня 2010 року.

На виконання взятих на себе зобовязань за договором КС «Єдність» надала відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, що підтверджується видатковим касовим ордером від 21 жовтня 2008 року (а.с. 16).

Порядок і строки повернення кредиту було узгоджено між сторонами договору шляхом складання графіку погашення кредиту (а.с. 13), який є додатком до договору і невідємною його частиною (п.п. 2.2, 3.5 кредитного договору).

Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобовязання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов.

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе за договором зобовязання відповідно до вимог ст. 526 ЦК України належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 01 березня 2015 року її заборгованість по сплаті кредиту становить 23225,75 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 03 квітня 2013 року ліквідатором КС «Єдність» призначено арбітражного керуючого ОСОБА_4 (а.с. 25-26).

За таких обставин справи суд дійшов висновку про порушення відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобовязань, а саме в простроченні платежів згідно з умовами договору та неповерненні кредитних коштів і процентів за користування цими коштами у визначений договором строк відповідно до графіку погашення кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за вищевказаним кредитним договором 21 жовтня 2008 року позивач уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір поруки № 261-п, відповідно до умов якого остання зобовязалася відповідати перед КС «Єдність» як солідарний боржник за кредитними зобовязаннями ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 14-15).

Додаткових угод до договору поруки його сторонами не укладалося.

У звязку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором 22 жовтня 2009 року КС «Єдність» було надіслано обом відповідачам вимоги про необхідність достроково до 02 листопада 2009 року погасити заборгованість по кредитному договору і повернути кредитні кошти, які останніми були залишені без виконання (а.с. 17-18).

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного відповідачами суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні, жодних клопотань з цього приводу останніми не заявлялося.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на те, що позивач предявив вимогу відповідачам про необхідність дострокового повернення коштів до 02 листопада 2009 року, строк виконання кредитного договору 21 червня 2010 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише 03 червня 2015 року (а.с. 2), то суд дійшов висновку, що КС «Єдність» предявила вимогу до поручителя поза межами встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання, у звязку з чим на відповідача ОСОБА_2, як поручителя, в даному випадку не може бути покладено обовязок нести солідарну відповідальність із відповідачем ОСОБА_1 по кредитних зобовязаннях останньої.

Жодних поважних причин пропуску передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку на предявлення вимоги до поручителя, та причин, які унеможливлювали предявлення такої вимоги, позивачем не наведено.

Покликання позивача на те, що в укладеному з відповідачем ОСОБА_2 договорі поруки передбачено строк його дії до повного виконання боржником ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, на увагу не заслуговують у звязку з тим, що сама по собі така умова договору не може розглядатися як встановлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України є неприпустимим.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справи № 6-48цс11, № 6-68цс11), від 18 липня 2012 року (справа № 6-78цс12).

Крім того, суд вважає підставним клопотання відповідача ОСОБА_1 та її представника про застосування позовної давності щодо вимог КС «Єдність» в даній справі з таких мотивів.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з нормами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення, а тому початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено 21 жовтня 2008 року на строк до 21 червня 2010 року (а.с. 6-12).

22 жовтня 2009 року КС «Єдність» надіслала боржнику вимогу про необхідність дострокового повернення кредитних коштів, встановивши, при цьому, строк до 02 листопада 2009 року (а.с. 17-18).

Відповідно до довідки позивача про розрахунок заборгованості останній платіж в розмірі 600 гривень на погашення кредиту відповідачем ОСОБА_1 здійснено 23 січня 2012 року і з вказаної дати будь-яких дій по оплаті боргу вона не вчиняла (а.с. 5).

Даний позов, датований позивачем 20 травня 2015 року, надійшов до суду 03 червня 2015 року (а.с. 2).

Аналіз наведених вище норм матеріального права та обставин справи в їх сукупності дає підстави для висновку, що позивач в даному випадку предявив позов після спливу встановленого законом та узгодженого з боржником (п. 9.9 кредитного договору) трьохрічного строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Договір у письмовій формі про збільшення позовної давності, як того вимагає ст. 259 ЦК України, між сторонами договору не укладався і будь-яких поважних причин пропущення строку позовної давності, що повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами, які унеможливили предявлення позову до боржника в межах такого строку, позивачем не наведено, а тому як фактичні, так і юридичні підстави для поновлення цього строку відсутні.

Покликання позивача у позовній заяві на те, що про існування боргу, що є предметом спору в цій справі, ліквідатору ОСОБА_4 (ліквідатором КС «Єдність» призначена ухвалою господарського суду Рівненської області від 03 квітня 2013 року) стало відомо лише в ході проведення ліквідаціної поцедури не грунтуються на вимогах матеріального права, оскільки початок перебігу, перебіг, зупинення чи переривання строку позовної давності законом не повязуються з проведенням ліквідаційної процедури юридичної особи, яка визнана банкрутом, і, тим більше, з призначенням чи зміною ліквідаторів, що проводять таку процедуру.

Крім того, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивачу ще задовго до введення ліквідаційної процедури достовірно було відомо про невиконання відповідачем ОСОБА_1 зобовязань по погашенню кредиту і відповідно про порушення свого права на повернення наданих боржнику кредитних коштів згідно з умовами договору, що й призвело у жовтні 2009 року до предявлення боржнику вимоги про дострокове повернення коштів, після невиконання якої позивач не реалізував у встановлені законом спосіб та строки позовної давності своє право на звернення до суду.

Аналогічні правові висновки щодо застосування позовної давності, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 01 жовтня 2014 року (справа № 6-133цс14), від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-169цс14).

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 в даній справі подано заяву про застосування позовної давності, строк якої в контексті положень ст.ст. 256-267 ЦК України сплинув, порука, укладена з відповідачем ОСОБА_2, в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України є припиненою, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови в позові.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 253, 257, 259, 261, 264, 266, 267, 526, 530, 543, 553, 554, 559, 629, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 11, 58-61, 88, 197, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові Кредитної спілки «Єдність» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий