АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2856/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: захист честі та гідності Доповідач -Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 січня 2015 року справі за позовом ОСОБА_3 до Харківського національного медичного університету про захист честі, гідності та ділової репутації його та членів його сім»ї,-

В С Т А Н О В И Л А:

12.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати розміщення повідомлення прес-служби відповідача на його офіційному сайті в Інтернеті стосовно проживання і виселення з належного відповідачу гуртожитку його та членів його сім»ї на незаконним, а зміст повідомлення таким, що поширює відомості, які є недостовірними та ганьблять честь, гідність та ділову репутацію його і членів його сім»ї та завдали їм великої моральної шкоди. Зобов'язати відповідача видалити вказане повідомлення з офіційного сайту Харківського національного медичного університету ( далі ХНМУ) ; зобов'язати ХНМУ спростувати на офіційному сайті недостовірну інформацію про його та членів його сім»ї та ухвалити рішення про призначення справедливої, співмірної, наскільки це можливо, компенсації від ХНМУ на відшкодування моральної шкоди в розмірі 60900 грн.

Свої вимоги обгрнутовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному сайті ХНМУ за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 було розміщено повідомлення прес-служби університету стосовно проживання та виселення з гуртожитку ХНМУ його та членів його сім'ї.

Позивач зазначає, що сам факт розміщення цього повідомлення є неправомірним, оскільки означає втручання в їх право на приватне і сімейне життя. Крім того, цим повідомленням публічно, широко, через Інтернет розголошуються персональні дані його та членів його сім'ї , що грубо порушує їх права і законодавство про захист персональних даних.

Позивач вказує, що в повідомленні має місце свідоме перекручування фактів та наклепи на його сім'ю, що грубо порушує їх права , вводить громадськість в оману, завдає значної шкоди їх честі, гідності, діловій репутації та великої моральної шкоди.

Позивач зазначає, що повідомлення відповідача, а саме : «Незважаючи на статус студентського гуртожитку університету, ОСОБА_3 через рішення Харківської міської ради намагався виключити надані йому службові житлові приміщення з числа житлового фонду гуртожитків, закріпити за собою та членами своєї сім'ї займану ними площу та оформити право приватної власності » є наклепом , оскільки він ніколи не намагався і не міг намагатися виключити житлові приміщення з числа гуртожитків, бо це означає, що він нібито міг маніпулювати Харківською міською радою, оскільки є рішення міськвиконкому від 25.03.98 р. № 203 , яке прийнято на підставі звернення керівництва ХДМУ «Про дозвіл Харківському державному медичному університету виключити квартири 1, 2, 4, 14 у будинку 57, корпус Б по проспекту Перемоги з числа гуртожитків та закріплення за мешканцями займаної ними площі», а також рішення виконкому Дзержинської районної ради від 21.04.98 р. № 71/26 «Про укладення договору житлового найму з гр. ОСОБА_3», у якому вказано, що воно прийняте на підставі вищевказаного рішення міськвиконкому та листа ректора Харківського державного медичного університету від 08.04.98 р. № 298/02. Позивач вказує, що питання про оформлення права приватної власності з боку його сім'ї ніколи не порушувалося.

Посилаючись на вказані обставини позивач зазначає, що цим повідомленням ХНМУ фактично звинуватив його сім'ю в цілій низці карних злочинів: шахрайстві, злодійстві та інше.

Позивач зазначає, що повідомленням, а саме: «...донька, будучи зареєстрованою в гуртожитку, взагалі проживає в США» відповідачем було порушено законодавство про захист персональних даних і це є заздалегідь неправдивою інформацією, оскільки його донька не «взагалі проживає», а навчається в США, перебуває в США за навчальною візою, періодично приїжджає додому на студентські канікули. Після закінчення навчання вона повинна повернутися в Україну, однак, як виявляється, повертатися їй нікуди, тому що тим часом вона була виселена з місця постійного проживання.

Позивач також зазначає, що повідомлення, а саме: «ОСОБА_3 підтвердив відмову з добровільного звільнення займаного приміщення та висловив небажання самостійно зібрати особисті речі, що в подальшому було висловлено і його дружиною ОСОБА_4» також є заздалегідь неправдивою інформацію, оскільки ним було надано копію скарги, прийнятої Дзержинським районним судом 03.10.2013 року та доповнення до скарги, прийнятих Дзержинським районним судом 04.10.2013 р., на неправомірні дії державного виконавця і з проханням про призупинення виселення, оскільки в сім»ї є малолітня дитина, не вказана у виконавчому листі, та ін. Також ним було надано копію заяви до начальника Дзержинської районної виконавчої служби та державного виконавця від 04.10.2013 р., що так і залишилась без відповіді, з проханням призупинити виселення до розгляду вказаної скарги в суді. Крім того, він просив відкласти виселення до свого повернення із Дзержинського районного суду і потім дати можливість самостійно виселитися, оскільки отримати будь-яке рішення суду до того часу було технічно неможливо із-за того, що призначений суддя з 02.10.2013 р. до 10-ї години 07.10.2013 р. знаходився в нарадчій кімнаті. Позивач вказує, що його дружина просила про те ж саме, але представник ХНМУ, яка керувала виселенням замість державного виконавця, заявила, що її це не влаштовує, і розпочала виселення.

Позивач зазначає, що як зазначено вище, так і вся надана на сайті інформація (про факти біографії, життя, роботи, рішення судів, хід процесу і таке інше) порушує права його сім»ї, закріплені Конституцією України, законодавством про захист персональних даних, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та іншими документами.

Позивач також зазначає, що «роз'яснення» широкому загалу в зазнаному повідомленні, наприклад звільнення його з роботи як підстави для виселення, коли він пропрацював у ХНМУ 37 років, і таке інше є образливими для нього та його сім»ї та цю інформацію читали і жваво обговорювали поміж собою в Інтернеті, в Україні та за кордоном тисячі людей: випускники, студенти і співробітники ХНМУ, співробітники і керівники місць роботи, знайомі, колеги по спеціальності, у зв»язку з чим членам його сім'ї телефонували з Харкова, України, із-за кордону, щоб з»ясувати, чи це правда, але, з огляду на те, що відбулося, вони почувалися дуже незручно, були виселені на вулиці без житла, без документів, грошей, предметів першої необхідності, одягу і взуття, які у них забрали та вивезли.

Позивач вказує, що у зв»язку з поширенням вказаної інформації він та його сім»я відчуває зміну ставлення до них в місцях їх роботи, серед знайомих, колег по спеціальності.

Як на підставу своїх вимог, позивач, з посиланням на ст. ст. 3, 8, 21, 28, 32, 55, 68, Конституції України пункти 7, 9 ч.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить захистити його права та права членів його сім»ї ( а.с.3-6).

Представником ХНМУ до суду подано заперечення на вказаний позов, в яких вона просить відмовити позивачу в задоволенні зазначених позовних вимог.

Визнаючи факт публікації на зазначеному сайті зазначеної інформації, свої заперечення обгрунтовує тим, що вказана інформація була опублікована згідно матеріалів розгляду Дзержинським районним судом м.Харкова в відкритому судовому цивільної справи за первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ХНМУ про поновлення права користування, зобов'язання видати ордер та зустрічним позовом ХНМУ до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, по якій 12.06.2013 року було ухвалено рішення , яким було відмовлено в задоволенні первісного позову сім»ї ОСОБА_6 та повністю задоволено зустрічний позов ХНМУ щодо їх виселення без надання іншого житлового приміщення з гуртожитку університету та вказане рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05.08.2013 року було залишено без змін та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.09.2013 року було відхилено касаційну скаргу сім»ї позивача, а також була розміщена інформація щодо виконання вказаного рішення суду.

Представник ХНМУ зазначала, що позов позивача повністю базується на матеріалах вказаної цивільної справи №2011/8454/2012, під час розгляду якої були розглянуті та встановлені, зокрема і судовим рішенням, певні факти, які є предметом даного позову та які в силу набрання законної сили рішення, не підлягають і не і потребуюсь повторного доказування, а також знову намагається винести їх на розгляд суду.

Представник також зазначала, що межах вказаного провадження у справі саме позивачем було надано інформацію про персональні дані в якості доказів, які є предметом розгляду даної справи, а саме: 1) інформацію про рішення Харківської міської ради №203 від 25.03.1998 р. про дозвіл, як виняток, закріплення кімнат гуртожитку університету та відкриття особових рахунків; 2) інформацію про місце перебування та проживання доньки позивача в США.

Представник відповідача, з посиланням на ч.3 ст. 296 ЦК України , ч.3 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» та ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначає, що ХНМУ, як сторона у зазначеній цивільній справі та як вищий навчальний заклад державної форми власності , зобов'язана забезпечувати доступ та не має підстав для обмеження доступу щодо використання бюджетних коштів та державного майна, яке знаходиться у нього в оперативному управлінні, а предметом розгляду вказаної цивільної справи було саме використання державного майна - кімнат студентського гуртожитку ХНМУ та може називати імена фізичних осіб, якщо існують незаперечні докази, що ця інформація є суспільно значущою, тобто є предметом суспільного інтересу, і якщо право громадськості мати цю інформацію переважає право на захист приватності то така інформація не належить до інформації з обмеженим доступом.

Представник відповідача також зазначала на те, що в позовній заяві позивач сам робить висновки про звинувачування його ХНМУ «у цілій низці карних злочинів - шахрайстві, злодійстві та ін…», хоча повідомлення на сайті ХНМУ не містить зазначених фактів та посилань на будь-яке вчинене правопорушення.

Представник відповідача також вказує, що позивач стверджує в позові, що як на його думку, «заздалегідь неправдива інформація» стосовно «підтвердження ОСОБА_3 відмови з добровільного звільнення займаного приміщення...» та оспорює знову факти які були встановлені ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2013 р. яка набрала законної сили.

Представник ХНМУ вказує, що предметом позову є захист гідності, честі та ділової репутації позивача та членів його сім»ї, а не порушення з боку відповідача чи встановлення факту, як на думку позивача, неправомірних дій щодо оприлюднення інформації про персональні дані його та членів його родини та вважає, що позивачем не доведено, що саме та інформація яку він зазначає є недостовірною, а також вважає невмотивованою зазначені позивачем підстави для грошової компенсації на відшкодування йому моральної шкоди ( а.с.29-36).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Суд зобов»язав ХНМУ знеособити персональні дані ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, викладені на офіційному сайті ХНМУ та відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити вказане рішення суду першої інстанції та повністю задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права.

Позивач зазначає про необґрунтованість висновків суду щодо не встановлення судом розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутаціє його та членів його сім»ї та вважає що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною та принижує їх честь, гідність та ділову репутацію.

Позивач також зазначає, що суд визнаючи ту обставину , що відповідач мав право на обробку персональних даних та право і на їх використання та поширення у відповідності до вимог ч.6 ст. 296 ЦК України без використовування їхніх імен, у зв»язку з чим зобов»язаний знеособити розміщену на сайті інформацію, не звернув уваги на той факт, що про таке знеособлення ідеться минулим часом, оскільки повідомлення вже опубліковане в уособленому вигляді і вже зробило свою справу та відповідачем здійснено втручання в їх особисте приватне і сімейне життя та широко, через Інтернет розповсюджені їх персональні дані та таке публічне втручання принижують їх честь, гідність та ділову репутацію і завдали їм моральної шкоди.

Позивач також зазначає, що якщо вони і оприлюднили своїм позовом свої персональні дані, то для суду, а не для Інтернету, з іменами та подробицями та відповідачем в Інтернеті поширені не тільки персональні дані, пов»язані із судовим спором, а також дату та статтю його звільнення з роботи, численні конкретні дані години виконавчого провадження та відсутність в позові даних про його дружину, оскільки вона позов не подавала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача сторонами в апеляційному порядку не оскаржується, а тому законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині , у відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України , в апеляційному порядку не перевіряється.

Відмовляючи позивачу в задоволенні зазначеної вище частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що така інформація розміщена відповідачем як стороною у вирішеному судом цивільному спорі, є достовірною , не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та членів його сім»ї, а також з того, що звертаючись у суд з позовними вимогами до ХНМУ з приводу визнання права користування житловим приміщенням, позивач добровільно оприлюднив свої персональні дані, які стосуються цивільного спору, а ХНМУ як сторона у справі, отримав право на обробку персональних даних стосовно позивача і членів його сім'ї для обґрунтування, задоволення або захист правової вимоги.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та цей факт сторонами не заперечується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному сайті ХНМУ електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 було розміщено повідомлення прес-служби університету стосовно проживання та виселення з гуртожитку ХНМУ позивача та членів його сім'ї ( а.с.9).

Як свідчить вказана інформація вона була розміщена прес-службою університету у зв»язку з публікаціями, що з»явились в засобах масової інформації та мережі Інтернету щодо виселення колишнього співробітника університету ОСОБА_3 та членів його родини.

Той факт, що така інформація, у відповідь на яку відповідач і розмістив оспорювану позивачем інформацію, надавалась журналістам як позивачем, так і члени його сім»ї та була оприлюднена в засобах масової інформації та в мережі Інтернету підтвердила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача та цю обставину фактично не заперечує і позивач.

Відповідно статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до своєї гідності та честі. Гідність та честь особи є недоторканою.

Згідно зі статтею 299 ЦК України кожен має право на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до зазначених норм кожен має право звернутись до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації.

В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно до вимог ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу ( персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров»я, а також адреса, дата і місце народження.

В ч.1 ст. 21 вказаного Закону України встановлено обмеження доступу до конфіденційної інформації про фізичну особу.

Відповідно до вимог ст. 30 зазначеного Закону України, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів . Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь та ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатись наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Згідно до ч.1, пунктів 5 та 8 ч.2 ст. 7 Закону України «Про захист персональних даних». Забороняється обробка персональних даних про расове та етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров»я, статевого життя, біометричних або генетичних даних. Положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних даних : необхідна для обґрунтування,задоволення або захисту правової вимоги; стосується даних, які були явно оприлюднені суб»єктом персональних даних.

Судом першої інстанції також встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та позивачем вказані обставини не спростовані, що надана відповідачем інформація витікає з встановлених рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 12.06.2013 року, яке набрало законної сили , обставин у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ХНМУ про поновлення права користування житловим приміщенням, видачі ордеру та за зустрічним позовом ХНМУ до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, яким було відмовлено в задоволенні первісного позову та задоволено зустрічний позов ХНМУ, а також витікає з обставин виконання зазначеного рішення суду Дзержинським відділом державної виконавчої служби ХМУЮ, містить оціночні судження, не містить принизливих , брутальних висловлювань , а також тверджень про вчинення позивачем та членами його сім»ї будь-яких протиправних дій ( а.с.9) .

Враховуючи вимоги зазначених вище норм матеріального , вказані обставини справи, а також той факт, що оспорювана позивачем інформація була розміщена на належному відповідачу сайті у відповідь на публікації в засобах масової інформації та мережі Інтернету щодо виселення позивача та членів його сім»ї з належного відповідачу гуртожитку, яку надавали як позивач та члени його сім»ї, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання розміщення такого повідомлення незаконним, а зміст повідомлення таким, що поширює відомості, які є недостовірними та ганьблять честь, гідність та ділову репутацію його та членів його сім»ї, зобов'язання відповідача видалити вказане повідомлення з офіційного сайту ХНМУ ; зобов'язання відповідача спростувати на офіційному сайті недостовірну інформацію про його та членів його сім»ї та відшкодування йому відповідачем моральної (немайнової) шкоди.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі вказаних висновків суду не спростовують, були предметом їх розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду в цій частині.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :