Справа № 381/422/15 Головуючий у І інстанції Зуй Т. С.
Провадження № 22-ц/780/4176/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 26 07.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Токар Т.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Надра» про визнання недійсними кредитного договору № 263/П23/2008-980 від 25.06.2008 року. Також просила зобов'язати відповідача повернути та зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором 4 690 грн., як безпідставно сплачені, та зобов'язати позивача ОСОБА_2 повернути в банк суму 14 310 грн., що є різницею від використаної суми по кредитній картці 19 000 грн. та сумою 4 690 грн., як безпідставно отримані від ОСОБА_2

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.06.2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем ВАТ КБ «Надра» правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», укладено кредитний договір № 263/П23/2008-980, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на споживчі цілі в сумі 20 000 грн. строком до 24.06.2011 року із сплатою процентів за користування кредитом 3,1% на місяць.

Позивач вважає, що вищевказаний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства України, а подальше його використання завдає значних матеріальних збитків.

Зокрема, серед доводів позовної заяви зазначає, що в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідач не повідомив її у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Натомість, банк запропонував укласти договір за схемою, яка є найбільш не вигідно для позивача і відповідно найбільш вигідною для банку.

Сам договір, на думку позивача, не відповідає вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1, 3.2 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки також не містить інформації про сукупну вартість кредиту. Таким чином, позивач вважає, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору - його ціни. Також в кредитному договорі відсутній графік погашення платежів. Під час укладення договору позивач не міг оцінити його реальну вартість.

Банк також вдався до обману при визначенні розміру щомісячного платежу, розмір якого становить 955 грн., в той час як відповідно до п.2.3.1 Договору розмір щомісячного платежу повинен становити 915 грн.

Таким чином, банк щомісячно вимагає від позивача сплатити зайві 40 грн. Розмір переплати за користування кредитом за 36 місяців, становить - 1440 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 25.06.2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 263/П23/2008-980, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 20 000 грн. на строк кредитування до 24.06.2011 року із сплатою процентів за користування кредитом 3,1 % на місяць (а.с. 13-15).

Встановлено, що ПАТ КБ «Надра» зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, здійснивши перерахування коштів на поточний рахунок позивача у відділенні Банку в розмірі 20 000,00 гривень, що підтверджується даними Поточного звіту за операціями по поточному (картковому) рахунку з 24.12.2007р. по 10.10.2014 р.(а.с. 18-19)

З матеріалів справи також вбачається та не заперечується позивачем ОСОБА_2, що вона здійснила погашення кредитної заборгованості за кредитним договором в сумі 4 951,93 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняла кредит і зобов'язалася повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки, посилання позивача на те, що вищевказаний кредитний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства є безпідставними, оскільки під час укладення кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору точно в договорі визначили свої наміри.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначила, що в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банком з нею не було проведено переддоговірної роботи.

Заперечуючи щодо вказаних обставин, представник банку, який не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, надав колегії суддів для ознайомлення копію Анкети-заяви на отримання Персонального кредитного пакета від 12.06.2008 року, підписаної ОСОБА_2.

Так, як вбачається з Анкети-заяви, ОСОБА_2 до укладення договору була ознайомлена з умовами кредитування за програмою «Персональний кредитний пакет», умовами Договору та тарифами банку, які зобов'язалась виконувати.

З огляду на вказане, колегія суддів не приймає доводів апелянта щодо невиконання банком обов'язку про надання повної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням договору.

Колегія суддів апеляційного суду вважає правильними також висновки суду першої інстанції, відповідно до яких позивачем, всупереч ст. 60 ЦПК України, не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт його обману.

Як убачається з копії договору, при його укладенні сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов.

В пунктах 1.1, 1.3 кредитного договору зазначена сума кредиту, місячна відсоткова ставка, у пунктах 2.3 та інших, передбачені щомісячна сума необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови.

Даний договір був добровільно підписаний сторонами та виконувався ними, оскільки банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти, а остання їх отримала та частково погасила заборгованість.

Отже, права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку його сплати не порушені, що підтверджується підписами ОСОБА_2 на відповідних документах, які деталізують умови отримання кредиту та сплати тіла кредиту і відсотків, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивач уклав оспорюваний договір кредиту на умовах, що обмежували його права як споживача є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1, ч. 3-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Частиною першою статті 229 ЦК України встановлено, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору, ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують укладення зазначеного договору під впливом обману.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: