АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Котули Л.Г.

при секретарі Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 представника Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_5 на рішення Солом′янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року та апеляційної скарги ОСОБА_4 представника Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на додаткове рішення Солом′янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 156-к від 15.06.2015 про звільнення з посади головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на підставі п.5ст.41 КЗпП України у зв′язку з припиненням повноважень, поновлення його на посаді головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», та скасування запису про звільнення в трудовій книжці, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що наказ про його звільнення є незаконним, оскільки при звільненні не враховано, що з ним укладено безстроковий трудовий договір, відповідач помилково вважав, що головний інженер відноситься до тих посадових осіб, до яких може бути застосовано п.5ст.41 КЗпП України. Зазначив, що п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України поширюється виключно на правовідносини, що виникають під час розірвання трудових договорів між власником або уповноваженим ним органом та посадовими особами господарських товариств. Відповідач не запропонував надати пояснення, з рішенням директора, на підставі якого видано наказ про звільнення, не ознайомлювали. Під час звільнення перебував у щорічній відпустці. Просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.06.2015 по 14.07.2015 у розмірі 17 240,27 грн., одночасно покласти на директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» матеріальну відповідальність шляхом зобов′язання його покрити шкоду, заподіяну підприємству у зв′язку з оплатою позивачу вимушеного прогулу. Просив також стягнути моральну шкоду, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача при звільненні він зазнав моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, вимушений був пояснювати рідним, друзям, колегам, що сталася помилка та його незаконно звільнили, що призвело до неврозів, поганого самопочуття, безсоння, розладів стосунків з близькими родичами, друзями, колегами. Моральну шкоду оцінив у розмірі 50 000 грн.

Заявою від 11.09.2015 позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення по день розгляду справи - 14.09.2015 у розмірі 51 720,81 грн. та компенсації завданої моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., а також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 19 800 грн.

Рішенням Солом′янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року позов ОСОБА_5 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 156-к від 15.06.2015 про звільнення ОСОБА_5 з посади головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій». Поновлено ОСОБА_5 на посаді головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» з 15.06.2015. Стягнуто з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на користь ОСОБА_5 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 24874,14 грн., моральну шкоду 2000 грн., судові витрати 2000 грн., а всього стягнуто 28874 (двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн.14 коп. Стягнуто з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на користь держави судовий збір в сумі 512,34 грн. В решті позову відмовлено. Допущено негайному виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Додатковим рішенням Солом′янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року допущено негайному виконанню рішення суду в частині стягнення з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на користь ОСОБА_5 середнього заробітку в розмірі 7 357,14 гривень.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач та представник відповідача подали апеляційні скарги на основне рішення суду першої інстанції. Представником відповідача також подана скарга на додаткове рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди та втрат на правову допомогу понад 2000,00 грн., в цій частині рішення змінити та відшкодувати з відповідача на його користь 20 000,00 грн. моральної шкоди та 19 800,00 грн. витрат на правову допомогу . Одночасно просить покласти на посадову особу відповідача директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» Виконавчого органу Київвради (КМДА) ОСОБА_8, за незаконним наказом якого № 156-к від 15.06.2015, вчиненого з порушенням закону, проведено його незаконне звільнення з посади головного інженера, матеріальну відповідальність шляхом зобовязання його покрити шкоду, заподіяну підприємству у звязку з оплатою йому часу вимушеного прогулу з 15.06.2015 по 14.09.2015 шляхом відшкодування (перерахування) на користь ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» Виконавчого органу Київради (КМДА) 24 874,14 грн.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив про те, що судом першої інстанції необґрунтовано зменшено розмір відшкодування у рахунок моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Судом також помилково не покладено на посадову особу директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» Виконавчого органу Київради (КМДА) ОСОБА_8 матеріальну відповідальність.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду від 23 вересня 2015 року та додаткове рішення від 26 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення замість надання оцінки доказам наданих позивачем та відповідачем здійснив тлумачення норм матеріального права, а саме п.5 ч.І ст.41 КЗпП України, чим перейняв на себе повноваження Конституційного суду України і вийшов на межі розгляду справи та своїх повноважень. Вважає, що є неправомірним посилання суду першої інстанції щодо відсутності у КЗпП України змісту та обсягу поняття «посадова особа», як на підставу неможливості звільнення позивача за п.5 ч.І ст.41 КЗпП України, оскільки зміст поняття розкрито у Законі України «Про державну службу» та Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» №5 від 26.04.2002 року, які повинні використовуватись за аналогією закону і є обовязковими для застосування судами під час розгляду справ де виникають питання щодо відповідності тієї чи іншої особи до числа «посадових осіб». Також є безпідставним посилання суду першої інстанції на пояснювальну записку до Законопроекту №1255-VII і нібито застосування цього Закону виключно до господарських товариств, оскільки пояснювальна записка не відноситься до будь-якого з джерел права, а тому і не може бути підставою для розяснення сфери застосування Закону судом першої інстанції. Що стосується задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, то судом безпідставно не враховано, що відповідачем було сплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячної середньої заробітної плати. Звернув увагу на те, що судом першої інстанції помилково застосовано п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України щодо негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, оскільки виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу за рішенням суду є юридичним фактом, що носить разовий характер. Отже, оскільки середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тобто оплатою його праці, та не є виплатою, яка була йому нарахована, але не сплачена, позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, поданої від імені ОСОБА_10 та заперечували проти доводів скарги відповідача. Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, поданої від імені відповідача та заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача. Треті особи: . ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Київського крематорію № 74-к від 02.08.1993 позивача ОСОБА_5 з 02.08.1993 зараховано на посаду інженера-програміста, шляхом укладення безстрокового трудового договору. Наказом № 141-П від 01.07.1999 ОСОБА_5 переведений на посаду налагоджувальника КВПТА. Комунальне підприємство «Київський крематорій» з 30.08.2005 реорганізовано шляхом перетворення у Ритуальну службу спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій». Наказом № 248П від 30.09.2005 позивача переведено на посаду інженера-з автоматизованих систем керування виробництвом. Наказом № 200П від 01.09.2005 позивача переведено на посаду інженера-програміста 1 категорії. Наказом № 21П від 25.01.2011 позивача призначено на посаду головного інженера - Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій»

Наказом директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» від 15.06.2015 року № 156-к «Про звільнення» позивача ОСОБА_5 як головного інженера Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» було звільнено із займаної посади у зв'язку із припиненням повноважень посадової особи відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України. У якості підстави у даному наказі зазначено рішення директора підприємства.

Відповідно до п.5.4 п.п.5.4.6 Статуту відповідача директор підприємства призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства.

Надаючи правову оцінку підставам звільнення позивача із займаної посади судом першої інстанції встановлено.

Відповідно до п.5 ст.41 КЗпП України, крім підстав передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, також, у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII.

ОСОБА_11 набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток ( ст.44 КЗпП).

Зокрема, стаття 41 КЗпП доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII.

Поняття посадової особи у КЗпП України не визначено, а визначається воно виключно ГК України, згідно з частиною 2 статті 89 - посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства» Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни в тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Відтак, пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій»», а позивач - головний інженер Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма.

Колегія суддів вважає, що визнаючи незаконним наказ № 156-к від 15.06.2015 про звільнення ОСОБА_5 з посади головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» та поновлюючи його на цій посаді, суд першої інстанції звернув увагу на зазначені вище положення, зокрема щодо мети та предмету регулювання правовідносин прийнятого закону, яким вносились зміни у КЗпП України та дійшов обґрунтованого висновку, що положення п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України неправомірно застосовані як підстава для звільнення позивача з посади головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій».

Відповідає вимогам закону - статті 235 КЗпП висновок суду першої інстанції про одночасне ухвалення рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених позивачем вимог, який просив стягнути середній заробіток за період з 15.06.2015 по 14.09.2015. При обчислені виплати, суд першої інстанції правильно виходив із розміру середньої заробітної плати 350,34 грн. у день згідно довідки про доходи, при цьому враховував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348), а тому прийшов до законного висновку про те, що за 71 робочих днів вимушеного прогулу із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 350,34 грн. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 24 874,14 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Задовольняючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із того, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК).

Стаття 237-1 КЗпП передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб та містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що наведені позивачем обставини свідчать про негативні наслідки (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких позивач зазнав у звязку з посяганням на його трудові права, а тому установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосовування до відповідача відповідальність, що передбачена статтею 237-1 КЗпП.

Суд першої інстанції в повній мірі врахував положення статті 237-І КЗпП України та роз'яснення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», викладені в пункті 9 та з урахуванням тривалості і характеру моральних страждань позивача, виходячи із засад розумності дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди необхідно визначити в сумі 2000 (дві тисячі) 00 грн. А тому доводи апеляційної скарги позивача в частині необґрунтованого зменшення судом першої інстанції розміру відшкодування у рахунок моральної шкоди з 50 000,00 грн. до 2 000,00 грн. є безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині необґрунтовано зменшення розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів, виходить з наступного.

Так, згідно зі статтею 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При визначенні розміру витрат на правову допомогу, суди керуються положення статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в якій передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу з урахуванням граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

З матеріалів справи вбачається, що за домовленістю сторін відповідно до акту виконаних робіт від 14.09.2015 адвокат ОСОБА_12 витратив 4 години на участь в судовому засіданні 20.08.2015 на суму 1800 грн. та на підготовку заяви про збільшення позовних вимог 18 год. на суму 8 100 грн., а всього на суму 9 900,00 грн. Відповідно до акту виконаних робіт від 14.07.2015 фахівець у галузі права ОСОБА_9 витратив 22 години на правовий аналіз та підготовку позовної заяви про поновлення ОСОБА_5 на роботі на суму 9 900,00 грн.

Судом встановлено, що судове засідання 20.08.2015 тривало 2 години, а не 4 годин, як зазначено в акті, заява про збільшення позовних вимог ідентична позовній заяві, а сам розмір витрат на правову допомогу в сумі 19 800,00 грн. є явно завищеним.

Колегія суддів вважає, що визначаючи розмір компенсації витрат на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн. з урахуванням положень Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд першої інстанції правильно виходив із відповідності понесених позивачем витрат та складності, обсягу і характеру наданої правової допомоги. А тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення здійснив тлумачення норм матеріального права, а саме п.5 ч.І ст.41 КЗпП України, чим перейняв на себе повноваження Конституційного суду України і вийшов на межі розгляду справи та своїх повноважень є помилковими, оскільки суд першої інстанції, у відповідності до вимог 214, 215 ЦПК України у своєму рішенні навів посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права, керуючись якими установив обставини справи та правову суть спору. Аналізуючи п.5 ч.І ст.41 КЗпП України, суд першої інстанції виклав зміст цієї норми для застосування у конкретній справі, тобто без офіційного тлумачення норми права, а тому ухвалене рішення є обовязкове до виконання лише учасниками відповідного судового процесу.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі щодо помилкового застосування судом першої інстанції п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України щодо негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку є безпідставними, оскільки нормою статті 367 ЦПК України зазначений перелік випадків обов′язкового негайного виконання рішень, до них належить, зокрема: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оскільки судом першої інстанції при ухвалені рішенні не допущено негайного виконання рішення в частині виплати заробітної плати працівникові ОСОБА_5, тому за заявою останнього судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення від 26 жовтня 2015 року, яким допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за один місяць в розмірі 7 357,14 гривень.

Інші доводи апеляційних скарг позивача та представника відповідача були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому апеляційні скарги слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Солом′янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року та додаткове рішення Солом′янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: