Справа № 369/4813/15 Головуючий у І інстанції Медвідь Н.О.
Провадження № 22-ц/780/4775/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 20.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Олійника В.І., Коцюрби О.П.,

та секретаря Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила усунути від права на спадкування відповідача ОСОБА_3

Позов мотивований тим, що рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 04 грудня 1980 року ОСОБА_4, брата позивачки, було визнано батьком відповідача ОСОБА_4, який народився 6 вересня 1979 року. 27 листопада 2012 року ОСОБА_4 помер.

Вважає, що відповідач не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4, так як за його життя жодного разу не спілкувався з ним, не утримував батька після виходу на пенсію в 2005 році, натомість це здійснювала родина позивачки. Також посилається на те, що відповідач свідомо ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, тому просить суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_3 зі своїм батьком ОСОБА_4 належних родинних відносин не підтримував, не приймав участі у вшануванні памяті померлого та впорядкуванні його місця поховання, а самі дії відповідача, на думку апелянта, свідчать лише про його бажання отримати спадщину після смерті батька, чого суд першої інстанції належним чином не дослідив та не врахував.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не було надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту умисного ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, а також не довів факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії ІV-БК № 271118 від 20 лютого 1980 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 1980 року та свідоцтва про встановлення батьківства серії І-БК № 290809 від 20 лютого 1981 року ОСОБА_4 визнаний батьком відповідача (а. с. 31-32, 73).

ОСОБА_4 помер 27 листопада 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 260445 від 04 грудня 2012 року (а. с. 5).

З копій медичної картки ОСОБА_4 не вбачається будь-якої інформації про каліцтво за життя чи інші тяжкі хвороби, які б свідчили про безпорадний стан померлого в період його звільнення з роботи в ТОВ «Трансбуд-ХХІ» до дня смерті (а. с. 7-30).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 лютого 2015 року, у справі між тими ж сторонами, встановлено, що ОСОБА_4 працював сторожем у ТОВ «Трансбуд-ХХІ» з 11 червня 2011 по 02 квітня 2012 (а. с. 84-93). Натомість, доказів того, що з 02 квітня 2012 року і по день смерті ОСОБА_4 був безпорадним, позивачем у даній справі також надано не було. Вказані судові рішення набрали законної сили та оскаржені не були.

Статтями 202, 203 Сімейного Кодексу України встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що правило абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, позивачка повинна була довести одночасно сукупність обставин: ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потребу спадкодавця в допомозі саме відповідача, проте нею не було наведено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з урахуванням зокрема ч. 5 ст. 1224, ст. 1259 ЦК України та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», та вважає, що він ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів по справі.

Доводи апелянта про те, що відповідач не спілкувався з його батьком та не підтримував з ним родинних стосунків, є формальними та не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: