Провадження № 2-2818/15
Справа № 760/3826/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Назарчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В :

24.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911 від 02.02.2007 року укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, а також визнати недійсним іпотечний договір №02-10/37 від 02.02.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №684.

В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 02 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1, був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 210000,00 доларів США.

Також зазначає, що в забезпечення кредитного договору, 02 лютого 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір №02-10/37, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстровано в реєстрі за N 684, згідно з умовами якого позивачем передано в іпотеку відповідачу однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір позивач вважає укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, а отже таким, що підлягає визнанню недійсними, оскільки останньому не була надана інформація, яка має надаватися під час укладення договору, як споживачу. Зазначає, що умови договору про надання відновлювальної кредитної лінії є дискримінаційними та несправедливими, а положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для позивача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Разом з тим, до суду подав письмові заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, як необґрунтованого.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк) та ОСОБА_1, був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 210000,00 доларів США на строк до 01 лютого 2017 року, зі сплатою 13,00 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному договором (а.с.9-11).

Судом також встановлено, що в забезпечення кредитного договору, 02 лютого 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір №02-10/37, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстровано в реєстрі за N 684, згідно з умовами якого позивачем передано в іпотеку відповідачу однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

25.12.2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911 від №458/12911, згідно з умовами якого було встановлено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 240000,00 Доларів США.

Також встановлено та не заперечувалося позивачем в позовній заяві, що відповідачем належним чином виконано умови вказаного вище договору.

Разом з тим, позивач вважає, що договір про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911 від 02.02.2007 року та іпотечний договір №02-10/37 від 02.02.2007 року мають бути визнані недійсними повністю.

Суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

З п.1.1.1 та 2.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії вбачається, що позивач був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та сукупною вартістю кредиту.

Дані обставини також підтверджуються попередньою інформацією про умови кредитування фізичних осіб від 10.12.2007 року та попереднім розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту від 10.12.2007 року, з якими позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору суд вважає встановленим, що позивача, як споживача було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, що свідчить його підпис в договорі про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечному договорі.

Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому посилання позивача в цій частині, суд вважає необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови договору про надання відновлювальної кредитної лінії та погодився з ними, підписавши договір.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим.

Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту також передбачена можливість змінювати процентну ставку за кредитом.

Як вбачається з умов Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США). Діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р. визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату.

Вбачається, що укладання Кредитного договору в іноземній валюті відповідало внутрішній волі позивача, який підписавши договір, погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні.

Суд вважає, що при оформленні кредитного договору позивач усвідомлював настання для нього негативних наслідків, зокрема, коливання іноземної валюти по відношенню до гривні.

Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими.

Таким чином, при укладенні Кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) Позивач та Відповідач усвідомлювали, що курс національної валюти України - гривні по відношенню до долара США не є незмінним, а також, усвідомлював, що зміна вказаного курсу можливо настане, а тому Позивач, беручи на себе обов'язки щодо погашення кредиту саме в доларах США, повинен був передбачити та врахувати можливі зміни, зокрема, - підвищення валютного ризику за Кредитним договором.

З огляду на викладене, суд вважає, що при укладенні договору в іноземній валюті (доларах США) позивач усвідомлював, що курс національної валюти України - гривні по відношенню до долара США не є незмінним, а також, усвідомлював, що зміна вказаного курсу можливо настане, а тому позивач, беручи на себе обов'язки щодо погашення кредиту саме в доларах США, повинен був передбачити та врахувати можливі зміни, зокрема, - підвищення валютного ризику за договором про надання відновлювальної кредитної лінії.

Крім того, дана правова позиція, узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п. 16 в якому зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, були порушені при укладанні спірних договорів.

Доказів в обґрунтування поданого позову як на підставу його задоволення, позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для визнання недійсними договору про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911 від 02.02.2007 року та іпотечного договору №02-10/37 від 02.02.2007 року.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 230,236, 509, 524, 526, 527, 530, 533, 626, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: