Справа №591/2601/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2279/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2015 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання незаконними дій банку, визнання нікчемною заяви позичальника, стягнення збитків, стягнення моральної шкоди, зобовязання перерахувати кошти,

в с т а н о в и л а:

Звертаючись з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 14164,94 грн. кредитної заборгованості. ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з зустрічним позовом про визнання незаконними дії банку, визнання недійсним заяви, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, стягнення коштів.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2014 року, яке ухвалою колегії суддів апеляційного суду Сумської області від 2.07.2014р. залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 013, 64 грн., із яких 1 456, 84 грн - тіло кредиту, 101, 75 грн. - проценти, 1 240, 12 грн. - комісія за користування кредитом, 1 500 грн. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 214, 93 грн. - штраф (процентна складова). У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.08.2015 р. рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 10.09.2014 р. скасовано у частині вирішення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, справу у цій частині передано на новий розгляд.

В подальшому при розгляді первісного позову ОСОБА_3 звернувся з новим зустрічним позовом в якому просив: визнати незаконними дії банку, як такі, що вчинені внаслідок обману, недодержання вимог, встановлених статтею 203 ЦК України, саме в момент вчинення правочину, а також за порушеннями вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України визнати нікчемною, за незаконних дій банку та не досягнення згоди з усіх істотних умов заяву позичальника SUXRRX12590395 від 16 листопада 2007 року, окрему її частину про встановлені збори, відсотки, комісії, платежі, які не є послугою, сплату єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 1077 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, стягнути з банку на його користь збитки завдані внаслідок незаконного привласнення банком коштів у розмірі 12328,86 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 14164,94 грн., зобовязавши банк перерахувати дані кошти на його картковий рахунок в ПАТ КБ «АльфаБанк».

Крім того, ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», останній також звернувся з відповідною заявою про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено за спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення його вимог скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПА КБ «Приват Банк» не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 16 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № SUXRRX12590395, згідно якого відповідачу надано кредит в сумі 6462 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% на місяць, тобто 12% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці до 15 листопада 2009 року, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 155,09 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1077 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, комісії в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

Погашення заборгованості ОСОБА_3 передбачалось здійснювати у наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 1 по 5 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 459,78 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно Умов. Позичальник, згідно заяви позичальника, зобов'язався повернути суму кредиту, процентів, винагороди, відповідно до Заяви та Умов; передбачено, що він при порушенні зобов'язань із погашення кредиту сплачує банку пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1 Умов за кожний день прострочки.

У заяві позичальника, підписаній ОСОБА_3, зазначено, що він ознайомився та згодний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані йому в письмовій формі. Своїм підписом він підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місцезнаходження).

Позичальник своїм підписом на заяві підтвердив, що згоден, що ця заява разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанком» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір, один примірник оригіналу договору він отримав, інший знаходиться в позивача.

Заява позичальника, яка разом з пам'яткою клієнта, Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та правилами про надання банківських послуг, тарифами складає договір про надання споживчого кредиту.

Проте, внаслідок неналежного виконання свої зобовязань станом на 25 лютого 2014 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість в сумі 14164,94 гр., яка складається з: 1456,84 гр. - заборгованість за кредитом; 151,62 гр. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1504,68 гр. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 9901,09 гр. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гр. - штраф (фіксована частина); 650,71 гр. - штраф (процентна складова).

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які визначають умови кредитування між сторонами, а саме щодо розміру пені (п. 5.1. Умов), відповідальності за порушення умов кредитного договору у вигляді штрафу (п. 5.3. Умов) та збільшення тривалості позовної давності до п'яти років (п. 5.5. Умов), зазначені Умови в цій частині не містять підпису ОСОБА_3 та у заяві позичальника домовленості сторін із вищезазначених питань немає.

Договір укладено сторонами 16.11.2007р. на строк 24 місяці до 15 листопада 2009 року. Станом на день закінчення договору ОСОБА_3 мав заборгованість перед банком. ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_3 лише 16.04.2014 р., а отже місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» за спливом строку позовної давності, застосувавши загальний строк три роки.

Правила переривання перебігу строку позовної давності передбачено статтею 264 ЦК України та застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останньої є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що 28.03.2012 року відбулося переривання строку позовної давності, про що свідчить розрахунок заборгованості, зокрема «сальдо прострочення» станом на 16.11.2009 року становить 1466, 60 грн. а вже станом на 28.03.2012 року 1456,84 грн. є необґрунтованими.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, починаючи з 16 листопада 2009 року ОСОБА_3 припинив виконання своїх договірних зобовязань, що підтверджується розрахунком заборгованості. Банком не надано доказів про особисте внесення ОСОБА_3, після зазначеної вище дати, коштів на погашення заборгованості чи вчинення інших дій передбачених ч. 1 ст. 264 ЦК України. Списання банком за своєю ініціативою коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 і зарахування їх на погашення тіла кредиту, на що посилається апелянт, не можна вважати перериванням строку позовної давності, так як боржником такі дії особисто не вчинялися.

Проте, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема умови про зміст, форму правочину, осіб, які мають намір укласти правочин.

Згідно з умовами ст. 368 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання незаконними дій банку, визнання нікчемною заяви ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів, які б вказували на умисел введення його в оману щодо істотних умов укладеного між ними спірного договору, оскільки Банк надавав йому кредит саме на умовах, визначених в заяві, Умовах та Тарифах, як складових частинах кредитного договору.

Таким чином, посилання ОСОБА_3 на обман з боку банку, як на підставу визнання незаконними дії банку при укладенні кредитного договору, що передбачено ч. 1 ст. 230 ЦК України, є безпідставними і не підтверджуються доказами в справі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Тобто, за змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Принцип, свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо.

ОСОБА_3 самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклав кредитно-заставний договір звернувшись до банку з відповідною заявою позичальника, засвідчивши своїм підписом на заяві позичальника ознайомлення з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами, як складовими частинами договору, а отже і прийнятність його виконання.

Законність кредитного договору підтверджується текстом складових частин цього договору, які містять зобов'язання позичальника дотримуватися умов договору і підстави відповідальності за порушення зобов'язання, в тому числі встановлений розмір пені, тобто відповідач свідомо уклав договір на вказаних умовах, які не суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Також є необґрунтованими доводи ОСОБА_3 про те, що під час укладення оспорюваного договору банк не ознайомив його з вимогами щодо укладення кредитних договорів, зокрема, з тим, що укладення договору у вигляді, як він стверджує, заяви, суперечить законодавству, банк не надав йому детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, він був позбавлений можливості детально ознайомитись з умовами кредитування, в кредитному договорі нечітко викладена необхідна для його укладення інформація.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, ОСОБА_3 повідомлено всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчать підписи на заяві позичальника. Позивачу надано детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки. Уклавши угоду сторони приступили до її виконання. Зокрема, банк перерахував кошти, а ОСОБА_3 на протязі двох років виконував свої зобовязання за договором, сплачуючи кошти на погашення заборгованості, будь-яких спорів щодо умов виконання договору між сторонами не виникало.

З врахуванням викладеного колегія суддів також приходить до висновку про відсутність підстав і для стягнення з банку на користь ОСОБА_3 грошових коштів, заявлених в зустрічному позові, в тому числі з огляду на положення ст. ст. 216, 230 ЦК України - подвійного розміру суми, яку відповідач вважає зайво сплаченою банку на погашення кредиту, як збитків, та відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та положень ЦК України.

Сторони, при укладені спірного договору дійшли згоди і передбачили такий вид платежу, як одноразова та щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту, яка є складовою частину щомісячного платежу за кредитним договором, а тому визнання його недійсним з підстав, зазначених у позовній заяві, щодо незаконності включення комісії як складової частини банківських платежів до щомісячного платежу, є необґрунтованим. Відповідач 16 листопада 2007 року був ознайомлений під підпис з умовами кредитування, викладеними в Довідці про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, яка містить вартість послуг по його оформленню, обслуговуванню кредиту, тобто передбачає сплату одноразової та щомісячної винагороди (т. 1 а.с. 64-68).

Передбачений заявою позичальника обов'язок сплачувати комісію відповідає іншим умовам договору, які передбачають такий обов'язок, визначають її розмір, умови нарахування, порядок сплати. Такий різновид комісії передбачений саме за надання фінансового інструменту, враховуючи мінімальний розмір відсотків, який сплачував ОСОБА_3 за даним договором. Виходячи з умов укладеного кредитно-заставного договору на думку колегії суддів, таку плату не можна вважати платежем за дії банку, які він здійснює на власну користь.

Законність передбачення кредитним договором такої складової частини щомісячного платежу на погашення кредиту як комісія, нарахування її банком і включення до складу щомісячних платежів як винагорода за обслуговування фінансового інструменту, ґрунтується на нормах матеріального права про свободу договору, від укладення якого відповідач мав право відмовитись.

Не доведені і інші вимоги зустрічного позову, зокрема, щодо незгоди з сумою кредиту.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем отримано кредит в сумі 6462 грн. на придбання телевізора - 5385 грн. та одноразова винагорода в сумі 1077 грн., що складає загальну суму кредиту - 6462 грн., яка покладена в основу позову банку, як вбачається з заяви позичальника, і в отримання її копії відповідач підтвердив своїм підписом на ній.

Також, доводи ОСОБА_3 про те, що він достроково погасив кредит є безпідставними, та спростовуються наданими банком розрахунку, з якого вбачається, що кошти, сплачені відповідачем на погашення кредиту, всі враховані і розподілялись по різних видах платежів.

Спорів щодо невірного зарахування коштів сплачених на погашення кредитної заборгованості на час їх сплати між сторонами не виникало.

Витяг з особового рахунку ОСОБА_3 (а.с.46) саме відображає такий розподіл коштів, і не вказує на повне погашення кредиту.

Враховуючи, що в діях банку не встановлено наявність незаконних чи неправомірних дій, які б порушували права ОСОБА_3, тобто відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3, колегія суддів не вбачає підстав і для задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Таку залежність між позовними вимогами споживача передбачає і сам Закон України «Про захист прав споживачів», відповідно до ч. 2 ст. 22 якого, лише при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, спір, між сторонами виник з договірних правовідносин, а саме укладення кредитно-заставного договору. Як вбачається зі змісту даного договору, сторони не передбачили такий різновид відповідальності як відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3, а отже рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 у звязку зі спливом строку позовної давності, у відповідності з ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, на підставі ст. 88 ЦПК України, відсутні підстави для повернення судового збору в тому числі і того, мова про який йде в заяві ОСОБА_3 від 5 жовтня 2015 року (т. 2 а.с.116).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2015 року в даній справі в частині вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання незаконними дій банку, визнання нікчемною заяви позичальника, стягнення збитків, стягнення моральної шкоди, зобовязання перерахувати кошти відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -