УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Кафідової О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей, до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, Управління державної охорони України, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України ГУ МВС України в м. Києві, про визнання права на користування службовим житловим приміщенням,

за касаційною скаргою Управління державної охорони України, поданою представником Лисенком-Біловицьким Владленом Вікторовичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей, звернулися до суду з позовом до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, Управління державної охорони України, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України ГУ МВС України в м. Києві, про визнання права на користування службовим житловим приміщенням.

Посилалися на те, що з 2002 року вони перебувають у шлюбі та мають двох дітей, доньок: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка ОСОБА_4 згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0234872 є інвалідом третьої групи із загальним захворюванням з діагнозом цукровий діабет, І тип, важка форма, що підтверджується медичними виписками. Згідно з рішенням керівництва Управління державної охорони від 04 липня 2014 року № 120, враховуючи той факт, що позивач є учасником АТО, сім'ї позивачів на родину з чотирьох осіб було надано службову однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з розпорядженням Печерської районної адміністрації від 29 липня 2014 року № 382 ордер оформлено на чотири особи, а саме: на ОСОБА_3, ОСОБА_4 та двох доньок: ОСОБА_7 та ОСОБА_6. 05 серпня 2014 року позивач звернувся з рапортом на ім'я в.о. начальника Управління державної охорони України Дахновського В.А., в якому просив видати йому зазначений ордер. 22 серпня 2014 року отримав лист-відповідь № 2/16-108, в якому повідомили, що у зв'язку із звільненням з військової служби у запас та вилученням позивача зі списків особового складу Управління державної охорони України усіма членами житлово-побутової комісії на засіданні 07 серпня 2014 року прийняте одноголосне рішення клопотатися перед керівництвом Управління державної охорони України про скасування розпорядження начальника Управління державної охорони України від 04 серпня 2014 року № 120 «Про розподіл службового житла» із наданням позивачу службової однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Відповідно до вищезазначеного клопотання житлово-побутової комісії Управління державної охорони України розпорядженням в.о. начальника Управління державної охорони України від 14 серпня 2014 року № 155 рішення про розподіл службового приміщення скасовано». Ордер позивачу ОСОБА_3 не був вручений та незаконно утримувався довіреною особою Управління державної охорони України. Позивач ОСОБА_3 разом зі своєю родиною фактично вселився та проживає у спірній квартирі, яка була видана йому законно, однак на неодноразові письмові його звернення до керівництва Управління державної охорони України з вимогами припинити порушення його житлових прав та видати йому на руки ордер, а також до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням видати йому особисто ордер та у разі його можливого закінчення терміну дії були залишені без уваги та задоволення, тобто йому було відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено, визнано право ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_7 на користування службовим житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто солідарно з Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління державної охорони України на користь ОСОБА_3 сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Управління державної охорони України - Лисенко-Біловицький В.В. просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач та члени його сім'ї на законних підставах вселились та займають службове житлове приміщення, а саме: на підставі ордера № 382 на службову однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, виданого 01 серпня 2014 року на ім'я ОСОБА_3, але ордер на право вселення позивача у службове приміщення безпідставно, у зв'язку з неправомірними діями відповідача Управління державної охорони України, не було йому вручено.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР <nau://ukr/5464-10|st118>службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

На підставі ст. ст. 121 <nau://ukr/5464-10|st121> - 123 ЖК УРСР <nau://ukr/5464-10|st123>службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

За правилом статті 124 ЖК УРСР <nau://ukr/5464-10|st124>робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Порядок надання службових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та користування ними врегульований Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 34 Положення робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що ОСОБА_3 проходив службу в Управлінні державної охорони України з 17 березня по 06 вересня 2014 року (а. с. 122,123).

Відповідно до свідоцтва про одруження позивачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 07 вересня 2002 року (а. с. 11). Мають доньок: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12).

Згідно з рішенням керівництва Управління Державної охорони України № 3 від 04 липня 2014 року ОСОБА_3 як учаснику АТО на сім'ю у складі чотирьої осіб надано службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до розпорядження Печерської районної державної адміністрації в м. Києві від 29 липня 2014 року № 382 затверджено рішення керівництва Управління державної охорони України від 04 липня 2014 року про надання службової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 військовослужбовцю управління ОСОБА_3 на родину із чотирьох осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, доньки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 23).

05 серпня 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся з рапортом на імя в.о. начальника Управління державної охорони України Дахновського В.А., в якому просив видати йому ордер № 382 на службову однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 22).

Згідно з витягом з наказу в.о. начальника Управління державної охорони України від 06 серпня 2014 року № 195-ос позивач ОСОБА_3 звільнений з військової служби у запас Служби безпеки України згідно з підпунктом «г» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) (а. с. 100).

Згідно з рішенням комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій від 13 жовтня 2014 року № 2ЛП/1/20 на підставі довідки про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 09 жовтня 2014 року № 2/6/2-199, розпорядження Управління державної охорони України ОСОБА_3 установлено статус учасника бойових дій (а. с. 99).

14 серпня 2014 року розпорядженням в.о. начальника Управління державної охорони України на підставі клопотання житлово-побутової комісії Управління державної охорони України (протокол засідання житлово-побутової комісії Управління державної охорони України від 07 серпня 2014 року № 4) скасовано розпорядження Управління державної охорони України від 04 липня 2014 року № 120 «Про розподіл службового житла» (а. с. 93).

Відповідно до розпорядження в.о. начальника Управління державної охорони України від 02 вересня 2014 року № 174 «Про розподіл службового житла» вирішено виділити однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 військовослужбовцю Управління державної охорони України лейтенанту ОСОБА_11 та його сім'ї, яка складається з двох осіб, в т.ч. він, дружина - ОСОБА_12 (а. с. 96).

18 вересня 2014 року Печерська районна державна адміністрація листом повідомила Управління державної охорони України про відкладення затвердження рішення Управління державної охорони України у зв'язку з тим, що службова квартира АДРЕСА_1 не є вільною (фактично зайнята ОСОБА_3, який своїм листом від 02 вересня 2014 року повідомив про це Печерську районну державну адміністрацію), та запропоновано вирішувати спірне питання у судовому порядку (а. с. 94, 95).

08 жовтня 2014 року Управління державної охорони України листом звернулося до Печерської районної державної адміністрації з проханням невідкладно скасувати розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 29 липня 2014 року № 382, у зв'язку із скасуванням рішення Управління державної охорони України про надання ОСОБА_3 службової квартири повторно розглянути клопотання Управління державної охорони України від 02 вересня 2014 року № 2/9/1-1113 та затвердити рішення про надання військовослужбовцю Управління державної охорони України ОСОБА_11 ордера на право вселення (а. с. 97, 98).

Судом в якості свідка допитано ОСОБА_13, яка пояснила, що вона є представником Управління державної охорони, яке довіреністю від 14 квітня 2014 року уповноважило її отримувати від імені управління в відділі обліку та розподілу житлової площі Печерської районної державної адміністрації м. Києва ордери військовослужбовців та пенсіонерів Управління на житлові приміщення, і 01 серпня 2014 року вона отримала в Печерській РДА ордер на ім'я ОСОБА_3, який передала керівництву управління.

Разом з тим при вирішенні питання суди не звернули уваги, що службове приміщення має особливий статус і використовується для забезпечення житлом осіб, які проходять військову службу та які повинні проживати за місцем служби або поблизу неї.

Порядок надання службових жилих приміщень і користування ними визначається главою 3 ЖК У <nau://ukr/5464-10>РСР та Положенням, а також щодо військовослужбовців - Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 <nau://ukr/1081-2006-п>, та Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 <nau://ukr06>, чинною на час надання квартири (далі - інструкція).

Службові жилі приміщення надаються, як зазначено у ст. 121 ЖК УРСР <nau://ukr/5464-10|st121>, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Згідно з вимогами п. 1.7. Інструкції, усі житлові приміщення для постійного проживання, які надходять до гарнізону для забезпечення військовослужбовців, розподіляються згідно з гарнізонною чергою, виходячи з часу перебування військовослужбовців на квартирному обліку за рішенням квартирно-експлуатаційного органу, погодженим з гарнізонною житловою комісією, житловою комісією військової частини та затвердженим начальником гарнізону. Розподіл службових житлових приміщень здійснюється начальником гарнізону між військовими частинами гарнізону пропорційно кількості військовослужбовців, що потребують службових житлових приміщень, рапорти яких зареєстровані у військовій частині в Журналі реєстрації рапортів військовослужбовців щодо надання службових житлових приміщень.

Відповідно до ст. 119 ЖК УРСР <nau://ukr/5464-10|st119> перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення <nau://ukr/37-88-п/>, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частиною 1 ст. 122 ЖК У <nau://ukr/5464-10|st122>РСР передбачено, що єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Проте, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернули та не перевірили яку посаду обіймав позивач на момент надання житла, чи входила вказана посада до переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення.

Крім того, судом не витребовані документи, які необхідні для розгляду даної справи, а саме правоустановчі документи на спірне майно, не з'ясовано кому воно належить, не встановлено статус спірного житла про визнання його службовим, копія ордера про надання його позивачам.

Належним чином встановивши фактичні обставини та дослідивши докази, суд має надати їм оцінку на відповідність наведеним вище нормам матеріального права.

При цьому рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213>), суд має дослідити всі докази та доводи сторін і надати їм належну оцінку, а результати цієї оцінки відобразити у рішенні (ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212>). Аналогічні вимоги містяться у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий судовий розгляд, яка є частиною національного законодавства.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування та направлення на новий розгляд для з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Управління державної охорони України, подану представником Лисенком-Біловицьким Владленом Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.В. Кафідова О.М. Ситнік