У х в а л а

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 21 152 грн 68 коп. за кредитним договором від 19 листопада 2007 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 10 000 грн зі сплатою 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 31 жовтня 2013 року утворилася загальна заборгованість у розмірі 21 152 грн 68 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з пропуском строку позовної давності, з врахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, виходили з того, що з 20 жовтня 2009 року рахунок позивачки було заблоковано та з цього часу нею фактично не здійснювалися платежі за кредитом, а з позовом Банк звернувся до суду лише 22 січня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку.

Такі висновки є правильними, оскільки ґрунтуються на нормах матеріального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви від 19 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 10 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 8-12).

Згідно із заявою позичальника строк дії картки встановлено до листопада 2010 року (а. с. 8); з 20 жовтня 2009 року картковий рахунок позивачки було заблоковано; у лютому, травні 2013 року з пенсійного рахунку відповідачки банком було здійснено списання у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором (а. с. 56-60).

Звертаючись до суду з позовною заявою у січні 2014 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 31 жовтня 2013 року утворилася загальна заборгованість у розмірі 21 152 грн 68 коп.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка у своїх запереченнях проти позову наголошувала на застосуванні судом строків позовної давності (а. с. 61-67).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд першої інстанції врахував, що позивачем не надано доказів, що саме умови, які надані як додаток до позовної заяви, були вручені позивачу, оскільки ці умови не містять ні дати, ні номера, ні підпису відповідача, у зв'язку із чим дійшов правильного висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо підписання між сторонами договору про збільшення позовної давності, а відтак до виниклих правовідносин застосовується загальна позовна давність у три роки.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 1 жовтня 2014 року № 6-134цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Разом із цим строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахували відповідну заяву відповідачки про застосування строків позовної давності та дійшли правильного висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що з 20 жовтня 2009 року відповідачкою фактично чергові платежі не здійснювалися, строк дії картки встановлено до листопада 2010 року, а з указаним позовом Банк звернувся у січні 2014 року. При цьому помилкове застосування судами попередніх інстанцій до даних правовідносин п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наявність у матеріалах справи заяви відповідачки про застосування строків позовної давності, не впливає на юридичну природу правовідносин та на правильність вирішення спору.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає обґрунтованим та правильним висновок попередніх судів, що автоматичне списання банком грошових сум у лютому та травні 2013 року з пенсійного рахунку відповідачки не є підставою для переривання цього строку, оскільки вказані суми були списані банком самостійно поза межами строку позовної давності.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

І.К. Парінова

Т.О. Писана