АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7504/15 Справа № 205/8980/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Залімська Н. В. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Райфффайзен Банк Аваль» про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що із 2001 року проживав з відповідачкою. Спільно вели домогосподарство, планували завести сім'ю і спільно відкладали та заощаджували грошові кошти для купівлі квартири з метою подальшого сумісного проживання. Квартиру АДРЕСА_1 було придбано 22.06.2006 року під час сумісного проживання. Невдовзі 02.09.2006 року сторони зареєстрували шлюб, тобто планували подальше своє життя повноцінною сім'єю вже у спірній квартирі. Після народження дочки, 23 січня 2007 року подружжя також проживало сім'єю та мало нормальні стосунки та виховували спільну дитину.

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд: встановити факт його проживання однією сім'єю із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу із 2001 року до моменту здійснення реєстрації шлюбу 02.09.2006 року, визнати за ним та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Приймаючи рішення суд першої інстанції посилався на положенняч.1 ст.15, ч.1 ст.16, ст.321 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі із 02 вересня 2006 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірваний.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що 22 червня 2006 року між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_3.) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., реєстр № 2203 (а.с. 6-7).

Також встановлено, що 22 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74, згідно умов якого позивач відкрив ОСОБА_9 невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 13000 доларів США строком до 21 червня 2018 року включно зі сплатою 12% річних, а ОСОБА_9 зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.48-50).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 22 червня 2006 року між банком «Аваль» та ОСОБА_7 був укладений договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Також у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 червня 2006 року між банком «Аваль» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки № 014/098087/3170/165, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., реєстр №1-З-430.

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_7 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 52-54).

З матеріалів справи вбачається, що сторони не заперечували в судовому засіданні проти знайомства.

Згідно ксерокопії паспорту ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 із 07 вересня 2006 року. (а.с. 41). При укладанні кредитних договорів ОСОБА_3 була зареєстрована АДРЕСА_2

ОСОБА_2 згідно ксерокопії паспорту був зареєстрований 10 серпня 2004 року АДРЕСА_3, зняти й з реєстрації 24 травня 2011 року. (а.с. 173-175).

Із фотографій, які надав суду позивач, чого він не заперечував в судовому засіданні, вбачається, що він буд присутній, лише на значних сімейних подіях поруч із ОСОБА_3 та її рідними. Також із долучених до матеріалів справи фотографій на відпочинку ОСОБА_2 поруч із ОСОБА_3 не вбачається що між ними існували близькі стосунки, які притаманні подружжю.

Врахувавши показання свідків позивача та відповідача, суд обґрунтовано зазначив, що позивач не довів, що у нього із ОСОБА_3 існував спільний бюджет, і вони вели спільне господарство, а також не надав доказів про наявність між сторонами відношень, притаманних сім»ї.

Свідок ОСОБА_9 підтвердив суду, що квартира купувалася саме ним, на кошти, отримані ним у кредит. Цим спростовуються пояснення позивача стосовно того, що він на цей період часу фактично проживав з ОСОБА_3

В свою чергу, пояснення відповідачки повністю узгоджуються з показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, та підтверджуються в повному обсязі письмовими доказами, дослідженими судом.

Суд вважав достовірними пояснення відповідачки в частині придбання спірної квартири саме за кошти, які отримав її батько ОСОБА_9 в кредит, оскільки вони повністю узгоджуються із письмовими доказами.

Також, з наданих до матеріалів справи копій квитанцій та касових ордерів, оформлених на ОСОБА_9 вбачається, що саме грошові кошти, сплачені ОСОБА_9 були спрямовані на виплату кредиту за спірну квартиру.

Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року при застосуванні ст.. 74 СК України , що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Правовідносини, на які посилався позивач в період з 2001 року до 2004 року поширювалась дія ст.17 Закону України «Про власність» та норми ЦК України 1963 року, за положеннями яких майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки володіння ОСОБА_3 вищевказаним спірним майном продовжує існувати і на даний час, і підтверджується матеріалами справи, то суд вважав можливим застосувати до правовідносин із приводу володіння та визнання права власності на вказане нерухоме майно норми ЦК України в редакції 2004 року.

Достовірних доказів в розумінні ст. 57,58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме відносно того, що майно, яке придбане на ім'я ОСОБА_3 придбано спільною працею ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сім»ї за їхні кошти внаслідок спільної праці, що останні вели спільне господарство, побут, та мали спільний бюджет, а також доказів про наявність відношень притаманних сім»ї, ознаки якої визначено ст.. 3 СК України , ОСОБА_2 не надав, таких доказів судом не встановлено, а тому суд відмовив у позові.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: в матеріалах справи достатньо доказів проживання сторін однією сім'єю із 2001 року; отримання кредитних коштів батьком відповідачки не свідчить про те, що ці кошти були витрачені на придбання квартири; різні адреси реєстрації сторін не свідчать про те, що сторони не проживали однією сім'єю.

Як вбачається із матеріалів справи позивач надав суду декілька фотографій, на яких сторони лише зображені у присутності своїх родичів та знайомих, але не надав інших достовірних та належних доказів, які б свідчили, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю - спільне сумісне проживання сторін до шлюбу, ведення ними домашнього господарства, наявність у них спільного бюджету (в тому числі надходжень та витрат фінансового характеру, заробітку та інших доходів). Тому обставини, на які посилається позивач є недоведеними, відповідно до вимог ст.ст. 57-61, 64-65 ЦПК України.

Показання свідків позивача не можуть бути достовірними доказами, оскільки вони носять суб'єктивний характер, а достовірність їх показань не підтверджена іншими об'єктивними доказами.

Також дата укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 22 червня 2006 року співпадає із датою, коли між банком «Аваль» та батьком відповідачки ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74, згідно умов якого банк відкрив ОСОБА_9 невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 13000 доларів США строком по 21 червня 2018 року включно зі сплатою 12% річних, а ОСОБА_9 зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором.

Підтвердженням чого є та обставина, що з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 22 червня 2006 року між банком «Аваль» та ОСОБА_7 був укладений договір поруки, згідно умов якого відповідачка зобов'язалася перед банком відповідати за виконання її батьком усіх зобов'язань перед кредитором, а також в цей день було укладено договір іпотеки № 014/098087/3170/165, посвідчений нотаріально, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 52-54).

Часткове погашення боргових зобов'язань та відповідні квитанції на ім'я ОСОБА_9 свідчать про виконання саме ним умов кредитного договору.

Різні адреси реєстрації сторін не можуть бути самі по собі як свідченням спільного проживання так і окремого, оскільки навіть після укладення шлюбу сторони продовжували бути зареєстрованими за різними адресами.

Отже позивач не надав необхідних та достатніх доказів, які б свідчили про виникнення у нього права на спірне майно відповідно до вимог ст.74 СК України, на яку він сам посилався як на підставу позову, а також із інших підстав, передбачених ст.17 Закону України «Про власність» та нормами ЦК України 1963 року.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: