Справа № 2-725-06 Головуючий у 1 інстанції: Чонка В.В.
Провадження № 22-ц/773/1613/15 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Горохівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 жовтня 2006 року

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Горохівського міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2006 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами , а саме: житловий будинок, сарай, літня кухня-хлів, погріб, гараж -сарай, що знаходиться у АДРЕСА_1, який належав його матері ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_4, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати це рішення, а справу направити на новий розгляд.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 (а. с. 5-6).

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 року який був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що неп входять до кола спадкоємців за законом.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 07.08.1990 року склала заповіт за змістом якого належну їй частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 (а.с.24) заповіла своєму сину ОСОБА_1.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину, що залишилась після смерті матері, шляхом фактичного вступу в управління на володіння спадковим майном, як того вимагало діюче на той час законодавство. Дана обставина особами, які беруть участь у справі не заперечувалась та не спростовувалась.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказував, що був позбавлений можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на будинок з надвірними спорудами, АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Дана обставина жодною із сторін не заперечувалась та не спростовувалась.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради від 11.02.1981 року № 23 (а. с. 5) ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було надано дозвіл на будівництво нового індивідуального житлового будинку на старій садибі в АДРЕСА_1.

8 квітня 1981 року архітектором Горохівського району було затверджено акт виносу в натурі меж земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 площею 950 кв. м., забудовниками якого були ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а. с. 16).

13 березня 1981 року між Районним будівельним управлінням м. Горохова та ОСОБА_5 було укладено договір на виконання будівельних робіт по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказував, що після закінчення будівництва він разом із матір'ю проживав у будинку по АДРЕСА_1, однак право власності на будинок не оформили.

Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок в АДРЕСА_1, що складений 06.08.1998 року, даний об'єкт нерухомого майна складається з житлового будинку, двох сараїв, погреба, гаража, водопроводу та належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а. с. 12-14).

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Таким чином, громадяни набували статусу власника житлового будинку в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На час будівництва спірного будинку у 80-х роках, не було передбачено чинним на той час законодавством, обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 90-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено.

Відповідно до вимог ст.ст. 25, 328 ЦК України у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За положеннями ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно із діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Право власності на спірний спадковий будинок було набуто після закінчення його будівництва відповідно до вимог діючого на той час законодавства.

Враховуючи, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства (тобто будинок не є самовільним будівництвом), і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, слід дійти висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину за законом у встановлений законом строк має право на спадкове майно - 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Визнаючи в цілому право власності на весь будинок по АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1, суд сприяв найбільш ефективному захисту прав останнього з врахуванням того, що як позивачу так і спадкодавцю належало по 1/2 частині даного будинковолодіння. Відтак вказівка суду про визнання права власності на спадкове майно, яким зазначено весь будинок не вплинула на правильність ухваленого судом рішення.

В силу ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючи до суду з апеляційною скаргою на рішення Горохівського районного суду від 12 жовтня 2006 року ОСОБА_4 вказував про порушення даним рішенням його прав оскільки вважає, що є співвласником спірного будинковолодіння.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 надав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 квітня 1970 року. За змістом даного свідоцтва ОСОБА_4 успадкував половину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Горохівською державною нотаріальною конторою 17 червня 1957 року.

За змістом даного свідоцтва слідує, що рік забудови успадкованої ОСОБА_4 частини будинку має передувати ще 1957 року.

Разом з тим, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 вказував, що успадкована ним частина будинку та будинок на який визнано право власності за ОСОБА_1 є тотожними. При цьому, як на підтвердження даних обставин апелянт покликався на довідку Горохівської міської ради № 318 від 29.11.2013 року, за змістом якої будинок , що був розташований по АДРЕСА_1, рішенням сесії Горохівської міської ради було змінено на АДРЕСА_1. Однак, на думку колегії суддів дану довідку не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки її зміст є суперечливим, а викладена в ній інформація суперечить письмовим доказам, що містяться в матеріалах справи та поясненням осіб, які беруть участь у справі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказував, що ним та його матір'ю ОСОБА_5 після отримання відповідних документів було розпочато будівництво повністю нового будинку. За 6 метрів від новобудові був розміщений старий будинок, який попередньо належав матері ОСОБА_5 і який в подальшому був знесений.

Такі пояснення позивача підтверджуються і рішенням виконкому Горохівської міської ради № 23 від 11.02.1981 року у якому зазначено про необхідність завершення до 1984 року будівництва нового будинку та знесення старого будинку.

Також слід зауважити, що відповідно до рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради № 23, будівельного паспорту на забудову земельної ділянки (а. с. 15-17) будинок по АДРЕСА_1 побудований у 80-х роках, натомість будинок по АДРЕСА_1, співвласником якого є ОСОБА_4 побудований задовго до 80-х років. Дана обставина не заперечувалась та не спростовувалась в судовому засіданні представником апелянта.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апелянт ОСОБА_4 в порушення вищенаведених норм не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про належність йому частки в будинку по АДРЕСА_1, який є предметом розгляду даної цивільної справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухваленим 12 жовтня 2006 року судом рішенням про визнання за ОСОБА_1 права власності в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 будь-які законні права та інтереси ОСОБА_4 не були порушені.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки є власним тлумаченням норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції і суд дав їм правильну оцінку.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 відхилити, а рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 жовтня 2006 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: