Справа № 461/5799/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/4793/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Бадівській О.О.,

за участю: апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року подання державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України - задоволено.

Встановлено громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України до повного виконання майнових зобов'язань за виконавчим листом №2/466/541/13 виданим Шевченківським районним судом м. Львова 29 квітня 2013 року.

Дану ухвалу оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, безпідставною та такою, що постановлена з порушенням вимог процесуального та матеріального права. Зокрема зазначає, що тимчасова заборона виїзду за кордон перешкоджає йому в черговий раз виїхати за межі України для лікування, оскільки він хворіє на важку хворобу, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами. Крім того, покликається на те, що у його діях немає ухилення від виконання зобов'язань, оскільки ухилення від не виконання своїх зобов'язань є оціночним поняття, їх не виконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження та важкої хвороби, а відтак вказує, що не виконання його зобов'язань зумовлені відсутністю роботи через важке захворювання. Таким чином, тимчасова заборона на виїзд за кордон позбавляє його права для захисту здоров`я, вільного вибору лікаря, вибору методу лікування відповідно до медичних рекомендацій. Із врахуванням вище викладеного просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити у поданні державного виконавця про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України.

В судове засідання представник ДВС не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, від останнього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що він не зміг своєчасно підготувати заперечення на апеляційну скаргу, що на думку колегії не є поважною причиною і дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у його відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта в підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до п.18 ч.2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ Дзень В.М. звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, мотивуючи тим, що у останнього є невиконані зобов'язання щодо погашення заборгованості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання про обмеження у праві виїзду за межі України, районний суд виходив з того, що наявність у ОСОБА_2 невиконаного зобов'язання по погашенню заборгованості, покладеного виконавчим листом, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Однак зазначені висновки, на думку колегії суддів є передчасними і не свідчать про наявність достатніх підстав для застосування такого обмеження.

В силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

В той же час, відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов'язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Як вбачається з вище наведеного, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Матеріалами справи встановлено, що в Шевченківському ДВС ЛМУЮ на виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/466/541/13, виданого 29.04.2013р. Шевченківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 231420 грн. боргу за договором позики від 14.09.2011р. та 2314,20 грн. судового збору.

На підтвердження невиконання боржником своїх зобов`язань, виконавчою службою представлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 27 травня 2013 року, в якій боржнику надано строк до 03.06.2013 року добровільно виконати виконавчий документ (а.с.4).

Однак, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджували б надіслання ОСОБА_2 вимоги про добровільне виконання зобов'язань та докази одержання ним усіх документів, що виносились у процесі виконання виконавчого провадження, як і докази того, що останній ухиляється від виконання зобов'язань.

Як в поданні державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України так і в оскаржуваній ухвалі відсутні будь-які посилання, доводи і обґрунтування того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, а лише робиться покликання на сам факт наявності у останнього невиконаного зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням, що само по собі не доводить факту ухилення від виконання покладених на нього зобов'язань.

Крім того, колегією суддів встановлено, що у грудні 2014р. державний виконавець Шевченківського ВДВС ЛМУЮ Дзень В.М. вже звертався до суду із поданням про обмеження у праві виїзду ОСОБА_2, яке Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 17 грудня 2014р. було задоволено, однак Ухвалою Апеляційного суду Львівської області така була скасована, а в задоволенні вищезгаданого подання було відмовлено.

Наявні в матеріалах справи докази, які долучені до матеріалів подання(запити, акти державного виконавця, постанови) датовані 2013-2014р..(а.с.4-23)

Проаналізувавши зібрані докази, колегія суддів вважає, що районний суд обмежив у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без достатніх на те правових та фактичних підстав.

Будь-яких нових доказів, які б свідчили ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань державним виконавцем не надано, а матеріали справи не містять.

Таким чином, оскаржувана ухвала не може бути залишена в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нової, якою слід відмовити в задоволенні подання державного виконавця Шевченківського ВДВС ЛМУЮ Дзень В.М. про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.2, 309, 313, 314 ч.1 п.6, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2015 року скасувати і постановити нову, якою у задоволенні подання державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у виїзді за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А. Шашкіна