Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Закропивного О.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про витребування майна від добросовісного набувача, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що квартира АДРЕСА_1 належала їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 21 травня 1997 року по ј частини кожному.

26 березня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений фіктивний правочин - договір купівлі-продажу вказаної квартири, який був гарантією повернення останньому грошових коштів у розмірі 7 000 доларів США.

ОСОБА_6 повністю сплатила банку суму позики у зазначеному розмірі, яку отримав ОСОБА_8, але всупереч домовленості квартиру не повернув та відчужив її ОСОБА_9, який подарував квартиру ОСОБА_7

Враховуючи наведене, просили витребувати з володіння ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, що безпідставно набута ним за договором дарування від 07 травня 2009 року, та передати спірну квартиру у спільну часткову власність позивачів.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі заявники просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 26 березня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

11 жовтня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, яку в наступному згідно з договором дарування від 07 травня 2009 року ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_7 прийняв у дар.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2011 року визнано незаконним рішення виконкому Моршинської міської ради Львівської області від 24 березня 2004 року про надання дозволу на продаж квартири АДРЕСА_1 від імені позивачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також визнані недійсними договір купівлі - продажу спірної квартири, укладений 26 березня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8; договір купівлі - продажу вказаної квартири, укладений 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, та договір дарування квартири, укладений 07 травня 2009 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2011 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_9, та визнання недійсним договору дарування цієї квартири, укладеного 07 травня 2009 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_7, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

У решті рішення районного суду залишено без змін.

Позивачі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, просили витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог та пропуску позивачами строку позовної давності.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна квартира була продана з волі власників - позивачів у справі, а тому відсутні підстави для її витребування у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з рішенням суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2011 року, яке залишено без змін рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2011 року, визнано незаконним рішення виконкому Моршинської міської ради Львівської області від 24 березня 2004 року про надання дозволу на продаж квартири АДРЕСА_1 від імені позивачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також визнано недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири, укладений 26 березня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8.

Визнаючи недійсним договір купівлі - продажу квартири, укладений 26 березня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, суди виходили з того, що вказаний договір є фіктивним, оскільки він був гарантією повернення взятого ОСОБА_8 на користь позивачів кредиту, а спірна квартира була майновою гарантією його повернення, тобто умови договору купівлі - продажу виконані не були, оскільки ОСОБА_8 не мав наміру купувати спірну квартиру і не проводив оплати за неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Таким чином, незважаючи на добросовісність набувача, майно підлягає витребуванню в разі вибуття його поза волею власника.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Враховуючи наведене, майно, яке вибуло з володіння власників на підставі договору купівлі - продажу від 26 березня 2004 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, який в подальшому було визнано недійсним рішенням суду, слід вважати таким, що вибуло з володіння власників поза їх волею, й вони мають право витребувати його від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14.

Переглядаючи рішення районного суду, суд апеляційної інстанції на вказані норми матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Закропивний

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська