Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на утримання майна

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 06 вересня 2005 року вони з відповідачем придбали у спільну власність Ѕ частку нежитлового складського приміщення плодосховища по АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2005 року, виданим виконавчим комітетом Трускавецької міської ради на підставі рішення від 29 вересня 2005 року № 176 (нова адреса нежитлової будівлі - АДРЕСА_2).

В період протягом 2006-2007 років відбулася реконструкція приміщення під торгівельний центр будівельних товарів. ОСОБА_4 як співвласник спільного майна не виконує свої обов'язки щодо участі в його утриманні та збереженні. Належний стан нежитлового приміщення підтримується виключно за рахунок його (позивача) коштів, що за період протягом 2006-2012 років складає суму 910 498, 63 грн, із яких 455 249, 31 грн підлягають стягненню із відповідача як пропорційна його частці у праві власності сума витрат на утримання майна.

Вимогу про повернення цієї суми ОСОБА_4 не виконав, а тому позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 25 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на утримання та збереження майна у розмірі 455 249, 31 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На суд апеляційної інстанції такі обов'язки покладаються в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

У справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали Ѕ частку нежитлового складського приміщення плодосховища по АДРЕСА_1 (по ј частці кожен) (т. 1, а. с. 5).

На підставі рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 29 вересня 2005 року № 176 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2005 року із присвоєнням нової поштової адреси нежитлової будівлі - АДРЕСА_2

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 29 вересня 2005 року № 179 ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4 надано дозвіл на реконструкцію нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 під торгівельний центр будівельних товарів (Т. 1, а. с. 6).

На підставі рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 02 квітня 2007 року № 77 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 травня 2007 року (Т. 1, а. с. 8-11).

За змістом ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК України зобов'язує співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Наявність невиконаних відповідачем зобов'язань за ст. 360 ЦК України ОСОБА_3 підтверджував виписками із банківського рахунку та платіжними дорученнями про оплату послуг: у 2006 році: електроенергії - 7 505, 66 грн, телекомунікаційних послуг - 11 347, 32 грн, послуг ЦЕЗ - 6 232, 17 грн, водовідведення - 568, 88 грн, теплопостачання - 304, 04 грн; у 2007 році: електроенергії - 47 866, 85 грн, телекомунікаційні послуги - 3 908, 68 грн, послуги ЦЕЗ - 2 608, 92 грн, водопостачання - 5 733, 86 грн, теплопостачання - 1 150, 29 грн; послуги УДСО - 4 979, 20 грн, послуги із вивезення сміття - 4 583, 96 грн, газопостачання - 1 296, 68 грн, послуги Бориславського УГГ - 14 364, 3 грн; у 2008 році: електроенергії - 70 031, 71 грн, телекомунікаційні послуги - 5 285, 8 грн, послуги ЦЕЗ - 2 353, 08 грн, водопостачання - 7 221, 91 грн, послуги УДСО - 5 092, 35 грн, послуги із вивезення сміття - 6 394, 65 грн, газопостачання - 134, 14 грн, послуги Бориславського УГГ - 7 134, 12 грн; у 2009 році: електроенергії - 80 611, 71 грн, телекомунікаційні послуги - 2 809, 94 грн, послуги ЦЕЗ - 1 152, 75 грн, водопостачання - 2 056, 04 грн, послуги охорони приміщення - 9 096, 60 грн, послуги із вивезення відходів - 7 704, 45 грн, газопостачання - 22 815, 50 грн; у 2010 році: електроенергії - 89 443, 54 грн, телекомунікаційні послуги - 1 974, 29 грн, послуги ЦЕЗ - 1 576, 40 грн, водопостачання - 1 031, 70 грн, послуги охорони приміщення - 8 407, 20 грн, газопостачання - 48 324, 42 грн, послуги ЛКП «Наше місто» - 6 495, 74 грн, послуги Ком Еко Борислав - 1 164, 94 грн; у 2011 році: електроенергії - 114 683, 87 грн, телекомунікаційні послуги - 2 376, 69 грн, послуги ЦЕЗ - 1 315, 85 грн, водопостачання - 2 720, 43 грн, послуги охорони приміщення - 9 819, 05 грн, газопостачання - 22 792, 68 грн, послуги Ком Еко Борислав - 10 383, 86 грн, послуги Бориславського УГГ - 79, 86 грн; у 2012 році: електроенергії - 133 581, 27 грн, телекомунікаційні послуги - 4 964, 46 грн, водопостачання - 2 159, 42 грн, послуги охорони приміщення - 14 320, 27 грн, газопостачання - 55 317, 87 грн, послуги Ком Еко Борислав - 9 246, 95 грн.

Враховуючи зміст ст. 360 ЦК України, якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Однак такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними, зайвими.

Стаття 360 ЦК має на увазі витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Відповідач ОСОБА_4 заперечував щодо його участі в утриманні спільної нежитлової будівлі у розмірі 455 249, 31 грн, посилаючись на те, що споживання по АДРЕСА_2 електроенергії, газопостачання та водопостачання у такій кількості, яку оплатив позивач, свідчить про перевищення норми, достатньої для утримання й збереження спільного майна у належному стані. Отримання послуг охорони приміщення, вивезення побутових відходів, сміття, водовідведення, телекомунікаційних послуг для утримання нежитлової будівлі не є необхідним. Фактично понесені позивачем витрати є експлуатаційними витратами для роботи будівельного магазину, доходи від діяльності якого отримує лише позивач.

Доводам ОСОБА_4 апеляційний суд оцінки не дав, види, обсяг та вартість оплачених позивачем послуг у контексті необхідності несення таких витрат співвласниками нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 для підтримки функціонального стану спільного майна не дослідив.

Крім того, у запереченнях на позов відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах№ 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року та № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, № 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року).

У справі, що переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_3 заявив до стягнення із ОСОБА_4 витрати на утримання спільного майна, які він здійснював щомісяця починаючи із січня 2006 року. Таким чином, права ОСОБА_3 як співвласника нежитлової будівлі вважаються порушеними з моменту ухилення ОСОБА_4 від участі в утриманні спільного майна за кожним платежем на оплату цих послуг.

Апеляційний суд пов'язав початковий момент перебігу позовної давності за вимогами ОСОБА_3 зі спливом семиденного строку з моменту пред'явлення ним досудової вимоги до ОСОБА_4 від 11 лютого 2013 року, що свідчить про неправильне застосування судом ст. 261 ЦК України.

Враховуючи те, що внаслідок допущених апеляційним судом порушень норм процесуального та норм матеріального не встановлено істотні для правильного вирішення справи обставини, рішення апеляційного суду необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко