У Х В А Л А

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з 01 жовтня 2012 року перебуває із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилаючись на те, що матеріальну допомогу на утримання дітей він не надає, позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій формі у розмірі 50 грн. на кожну дитину щомісяця до досягнення ними повноліття.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачка намагається покласти обов'язок по утриманню дітей на державу, оскільки, у разі задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів у розмірі 50 грн., держава зобов'язана буде доплачувати різницю між цією сумою та 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 01 жовтня 2012 року ОСОБА_3 перебуває із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4 не надає матеріальну допомогу на утримання дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому за змістом ч. 1 ст. 184 СК України визначення судом розміру аліментів у твердій грошовій сумі можливе лише за обставин, які мають істотне значення, зокрема у разі нерегулярного мінливого доходу платника аліментів, отримання ним доходу в натурі.

Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 184 СК України, якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, норма ч. 2 ст. 182 СК України не є імперативною і законодавець допускає можливість призначення судом аліментів в меншому розмірі, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, про що свідчить положення ч. 3 ст. 184 СК України. Це залежить від заявлених позовних вимог та з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

У разі наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 184 СК України, за яких розмір аліментів може бути визначений у твердій грошовій сумі, аліменти можуть бути присуджені у зазначеному в позовних вимогах розмірі.

Однак при цьому суд має враховувати положення ч. 1 ст. 182 СК України, відповідно до якої при визначенні розміру аліментів підлягає врахуванню: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Саме наявність таких обставин, якими можуть бути незадовільний стан здоров'я платника аліментів, його скрутне матеріальне становище, наявність у платника аліментів на утриманні непрацездатних батьків, дочки, сина, може свідчити про неможливість сплати платником аліментів у передбаченому ч. 2 ст. 182 СК України розмірі.

Разом з тим, відсутність у справі доказів на підтвердження згаданих обставин та невідповідність заявленого у позові розміру аліментів вимогам ч. 2 ст. 182 СК України не можуть бути підставою для відмови судом у задоволенні позову, оскільки розмір аліментів визначається судом з урахуванням всіх обставин справи, вимог ст. ст. 182-184 СК України та потреб дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, матеріального і соціального розвитку.

У разі відсутності у справі передбачених ч. 1 ст. 184 СК України обставин, суд може змінити спосіб присудження аліментів, визначивши розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили докази щодо стану здоров'я платника аліментів, його матеріальне становище, наявності у платника аліментів на утриманні непрацездатних батьків, дочки, сина, а також не з'ясували можливість зміни способу присудження аліментів, зокрема визначення їх розміру у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська