Справа № 372/2091/15-ц
провадження № 2-893/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мори О.М.

при секретарі Абашідзе Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство КБ «Приват Банк» 15.05.2015 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (Відповідач - 1), ОСОБА_2 (Відповідач-2) , ОСОБА_3 (Відповідач - 3) про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 29.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачем - 1 було укладено кредитний договір №K2А3GK00260001, згідно якого позивач зобов'язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 55 000,00 доларів США, а Відповідач - 1 зобов'язався повернути кредит в строк до 29.06.2021 року шляхом сплати щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, відсотками та інші витрати в строки та порядку встановлені договором кредитування.

Позивач свої зобов'язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу - 1 кредит у розмірі встановленому в договорі, однак в свою чергу, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого станом на 03.04.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 236871,47 доларів США, яка складається з наступного: 53844,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 57838,17 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 13860 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 111328,79 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

ОСОБА_1 в свою чергу заявила ПАТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про захист прав споживачів, визнання кредитного договору договорів поруки та договору іпотеки недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що укладений в іноземній валюті кредитний договір суперечить вимогам законодавства та просила на підставі норм Цивільного кодексу України визнати його недійсним

Представники позивача за первісним позовом, які мають зворотній статус за зустрічним позовом, у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, зазначаючи що при підписанні кредитного договору всі умови було погоджено, будь-які заяви про незгоду з кредитним договором не подавались і банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечили, зазначаючи, що банк має ліцензію на надання кредиту в іноземній валюті, також при підписанні кредитного договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію щодо умов договору, договір містить суму кредиту, умови йога сплати, а фактичною сплатою відповідач підтвердила ще раз їх прийняття.

Представник Відповідача - 1 за первісним позовом, яка має зворотній статус за зустрічним позовом, у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив, відповідно зустрічний позов підтримав, мотивуючи тим, що при укладенні кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» було порушено ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, банком до кредитного договору включено несправедливі умови передбачені пп. 10, 13, 16 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону, що є підставою для визнання його недійсним, а саме: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору. Посилався на норми Цивільного кодексу України просив визнати договори кредиту, поруки та іпотеки недійсними

Відповідач - 1 в засіданні також заперечила проти задоволення первісного позову та підтримала зустрічний позов в повному обсязі з підстав та мотивів зазначених її представником.

Відповідач 2 та Відповідач 3 за первісним позовом, які мають статус третіх осіб за зустрічним позовом в судове засідання не зявились, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши пояснення представника позивача, Відповідача - 1 та її представника, які мають зворотні статуси по зустрічному позову, та дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Відповідачем - 1 було укладено кредитний договір №K2А3GK00260001 від 29.06.2006 року, згідно якого позивач зобов'язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 55 000,00 доларів США, а Відповідач - 1 зобов'язався повернути кредит в строк до 29.06.2021 року шляхом сплати щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, відсотками та інші витрати в строки та порядку встановлені договором кредитування.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Так, згідно п. 1.1 кредитного договору Банк зобовязується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 29.06.2006 року по 29.06.2021 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії на наступні цілі: на придбання квартири, у сумі 55 000 доларів США. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 15 по 20 число місяця) Позичальник сплачує банку 858,5 доларів США.

У судовому засіданні зясовано, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 30.06.2006 року.

Зясовано і те, що відповідач скориставшись кредитними коштами позивача,став неналежним чином виконувати умови вказаного кредитного договору, зокрема перестав сплачувати відсотки визначені умовами кредитного договору за користування кредитними коштами, що має відображення у Розрахунку заборгованості за кредитним договором, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 03.04.2015 року складає 236871,47 доларів США, та складається з наступного: 53844,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 57838,17 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 13860 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 111328,79 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №K2А3GK00260001 від 29.06.2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договори поруки.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно статей 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно зі ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Стаття 1049 ЦК України зобов'язує позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені законом.

Відповідно до ч.2ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 вказаної статті, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу щодо позики.

Як роз'яснено у п. 29 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2013 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення ст. ст. 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене ст. 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилося, є самостійним.

Згідно вимог статті 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання тим свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором,як солідарні боржники,якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Слід зазначити, що згідно висновку Верховного Суду України від 24.09.2014 року зробленого під час розгляду справи за № 6-145цс/14 вбачається можливість стягнення суми заборгованості в іноземній валюті, якщо сам кредитний договір укладений в такій.

Проте, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість в доларах США із наведенням розрахунків в гривневому еквіваленті за службовим розпорядженням НБУ станом на 03.04.2015 року, остання підлягає зазначенню враховуючи курс встановлений НБУ на день ухвалення рішення. 25.12.2015 року НБУ встановив офіційний курс на долар США - 22,96 гривень.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором річна сума пені розрахована за річний період, що передує даті звернення з позовом до суду становить 35956,98 дол. США.

За таких обставин з урахуванням вимог п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України сумапені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яка підлягає стягненню з Відповідачів за первісним позовом становить 35956,98 дол. США.

Отже, враховуючи вищевикладене з відповідача підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка згідно розрахунків наданих Позивачем становить 161499 (сто шістдесят одна тисяча чотириста девяносто девять) доларів США 66 (шістдесят шість) центів, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 3708032 (три мільйони сімсот вісім тисяч тридцять дві) гривні 19 (девятнадцять) копійок та складається з: 53844,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 57838,17 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 13860 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 35956,98 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Щодо заяви Відповідача -1 про фальшивість доказів поданої 09.12.2015 року в порядку ст. 185 ЦПК України, в якій ОСОБА_1 просить суд виключити виписку по рахунку № 1068 за розрахунковий період з 29.06.2006 року по 26.11.2015 року та завірені копії меморіальних ордерів з числа доказів по справі суд приходить до наступного висновку.

Згідно до положень ст. 185 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Доказами відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України є будь -які фактичні дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

ОСОБА_1, зазначаючи про те, що вказані докази сфальшовані позивачем, будь-яких належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 60 ЦПК України, на спростування значення відомостей оспорюваних документів , не надала, а тому суд залишає дану заяву без задоволення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають частковому задоволенню.

Що ж до зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету.

Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті.

Ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлюють, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

У відповідності до п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Так, на момент укладення банком кредитного договору, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній.

Також суд критично оцінює доводи позивача по зустрічному позову щодо ненадання інформації про вартість кредиту, оскільки остання міститься в кредитному договорі та у графіку погашення заборгованості, які вона підписала, чим фактично прийняла умови кредитного договору. Враховується судом і те, що з 29.06.2006 року Відповідачем - 1 виконуються умови вказаного кредитного договору, що вказує на їх визнання та розуміння з боку Позичальника.

Що стосується вимог зустрічної заяви про порушення Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне.

Згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Отже сторонами даного правочину є кредитодавець (банк або інша фінансова установа) та позичальник (споживач) (п. 1. ст. 1054 ЦК України).

Банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованості суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини Банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами за всіма істотними умовами.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Так, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Також, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання правочину недійсним може бути нечесна підприємницька практика.

Згідно пункту 14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесною підприємницькою практикою банка є підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, зокрема, «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо послуги.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Однак пред'являючи зустрічну позовну заяву відповідачем не було вказано з яких саме визначених законом підстав договір може бути визнаний недійсним. Вказуючи на недійсність кредитного договору внаслідок його невідповідності вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", сторона позивача за зустрічним позовом не вказала на конкретні норми кредитного договору, які б не відповідали певним нормам вказаного Закону.

Враховуючи доводи Позивача за зустрічним позовом, наведені у зустрічному позові щодо укладення ним договору та умови Кредитного договору, укладеного між сторонами, суд прийшов до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору №K2А3GK00260001 від 29.06.2006 року ОСОБА_1 була обізнана про всі його умови та погодилася з ними.

Крім того, підписання кредитного договору ОСОБА_1 є доказом отримання позичальником всієї необхідної інформації, передбаченої Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування.

Інших доказів того, що на час укладання Кредитного договору існували будь-які обставини, які б примусили її прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, позивач суду не надав.

Отже, оцінюючи надані суду докази, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не довела належних правових та фактичних підстав для визнання кредитного договору укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачем 1 та похідних договорів поруки та іпотеки недійсними. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені наступні судові витрати по даній справі - судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. Зазначені витрати також підлягають стягненню з Відповідачів на користь Позивача.

Керуючись ст. ст. 16, 192, 203, 215, 509, 524-527, 530, 533, 549-551, 610-612, 634, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.10, 59, 60, 209, 212, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» борг за кредитним договором №K2А3GK00260001 від 29.06.2006 року в розмірі 161499 (сто шістдесят одна тисяча чотириста девяносто девять) доларів США 66 (шістдесят шість) центів, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 3708032 (три мільйони сімсот вісім тисяч тридцять дві) гривні 19 (девятнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по справі по 1218,00 гривень з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення.

СуддяОСОБА_4