Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання права власності на земельну ділянку за Київською міською радою, зобов'язання повернути земельну ділянку

за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року прокурор Святошинського району м. Києва звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради №867/1923 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 18 червня 2010 року; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на зазначену вище земельну ділянку, площею 0, 1 га, кадастровий номер НОМЕР_2, за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради; зобов'язати ОСОБА_3 повернути на користь Київської міської ради зазначену вище земельну ділянку.

На обґрунтування вимог зазначав, що земельна ділянка відведена ОСОБА_3 із порушенням вимог закону без погодження із природоохоронним органом та без проведення державної землевпорядної експертизи. На момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, у власність ОСОБА_3 передана як земельна ділянка житлової та громадської забудови. Питання про зміну цільового призначення земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що рішенням Київської міської ради № 867/1923 від 09 липня 2009 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку від 18 червня 2010 року.

Статтею 51 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st51> (у редакції станом на 09 липня 2009 року) встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать у тому числі земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів.

Частиною 2 ст. 52 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st52> передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі рекреаційного призначення, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів про те, що спірна земельна ділянка на момент її передачі ОСОБА_3 належала до земель рекреаційного призначення, а у випадку, якщо вона належала до таких земель, не надано доказів про те, що Київська міська рада змінювала її призначення всупереч закону.

Із повнотою розгляду справи та дослідженням доказів судами погодитися не можна.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

На суд апеляційної інстанції такі обов'язки покладаються в силу ст. 303 ЦПК України.

Згідно земельно-кадастрової інформацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2, станом на 08 липня 2009 року дані про цю земельну ділянку враховувалися у рядку 96 та обліковувалися у графі 56 звітності форми № 6-зем, після її передачі відповідачу - рядок змінився на 22, графа на 35 (а. с. 59).

Відповідно до Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 зі змінами та доповненнями від 16 жовтня 2001 року, у рядку 96 ураховуються дані про землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів, а саме: землі, не передані у власність або не надані у користування, а також землі, право власності на які або користування якими припинене відповідно до статей 27, 28 Земельного кодексу України. Зазначені землі призначені для передання у власність або надання у користування; у графі 56 - дані про зелені насадження загального користування: зелені насадження у межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не включені до категорії лісів; дані про ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибні ділянки) враховуються у рядку 22; до них потрібно включати ділянки громадян, які передані радами для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у відповідності зі статтею 67 Земельного кодексу України; у графі 35 - землі під одно- та двоповерховою житловою забудовою.

Обставини належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення із врахуванням земельно-кадастрових даних щодо неї судом першої інстанції не досліджено.

Суд апеляційної інстанції мотивів на спростування таких доводів апеляційної скарги не навів.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (у редакції від 14 жовтня 2008 року), обов'язковій державній експертизі підлягають зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок рекреаційного призначення.

Обґрунтованість підстав позову про недотримання положень ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» під час передачі земельної ділянки ОСОБА_3 залежить від встановлення її цільового призначення до оспорюваного рішення Київської міської ради.

Крім того, частина 9 статті 118 ЗК України (у редакції станом на 29 травня 2009 року) визначає, що проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Згідно п. п. 1, 14 Положення про Державне управління охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, затверджене наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 16 червня 2006 року № 285 (діяло на момент погодження проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_3), державне управління охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі є територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України і входить до сфери його управління.

Управління в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію державної політики в галузі охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання природних ресурсів, поводження з відходами, забезпечення екологічної та у межах своєї компетенції радіаційної безпеки на відповідній території.

Управління є юридичною особою, має самостійний баланс,

реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства, печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням (п. 14).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 затверджено від імені природоохоронного органу Управлінням охорони навколишнього природного середовища як структурним підрозділом Київської міської державної адміністрації (а. с. 9).

Висновків про відповідність прикладеної до висновку про погодження проекту відведення земельної ділянки печатки Управління охорони навколишнього природного середовища затвердженим вимогам оскаржувані судові рішення не містять. Належність органу, який погодив проект землеустрою на відповідність вимогам закону у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання природних ресурсів, судами не перевірено.

Правомірність державного акта, тобто правова можливість підтверджувати існування юридичного факту набуття земельної ділянки у власність, перебуває у прямій залежності від законності правової підстави виникнення цього юридичного факту - рішення Київської міської ради № 867/1923 від 09 липня 2009 року.

Враховуючи порушення судами норм процесуального права при перевірці законності вказаного рішення ради та залежності інших позовних вимог від правильного вирішення справи в цій частині, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко