АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3421/13-ц Номер провадження 22-ц/786/576/15Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко С.А. Доповідач ап. інст. Корнієнко В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Винниченка Ю.М. Карпушина Г.Л.

При секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2014 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підстави позову товариство вмотивовувало тим, що 06 червня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLAWGA00000011, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 06 червня 2017 року.

Також вказував, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами в цей же день було укладено договір іпотеки № PLAWGA00000011, предметом якого виступило нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності. Оскільки боржник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість за кредитним договором в сумі 587 196,70 грн., тому позивач прохав суд звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2014 року вказаний позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLAWGA00000011 від 06.06.2007 року в сумі 73491, 45 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2013 року складає 587196, 70 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 45, 30 кв. м., житловою площею 27, 40 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом продажу Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ).

Виселено ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири за адресою АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що судом неправомірно прийняте рішення про виселення із спірної квартири неповнолітньої дитини, оскільки до участі у справі не було залучено орган опіки та піклування. Окрім того, зазначає, що після ухвалення рішення набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте нерухоме майно, яке вважається предметом застави.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2014 року, скасованим ухвалою ВССУ від 17 грудня 2014 року, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 грудня 2014 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду копію листа - вимоги від 31 травня 2013 року, з посиланням на який вказує на те, що банк згідно вимог ст.. 40 Закону України «Про іпотеку» надсилав вимогу про добровільне звільнення відповідачами іпотечного майна: квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення частково, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно виходив з наступних обставин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 червня .2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № PLAWGA00000011, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 06 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ними в цей же день було укладено договір іпотеки № PLAWGA00000011, предметом якого виступило нерухоме майно: двокімнатна квартира загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею 27,40 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого ОСОБА_5 Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки становить 192 000 грн.

Також судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов'язання за договором кредиту не виконала, внаслідок чого станом на 15 липня 2013 року у неї утворилася заборгованість на загальну суму 73491, 45 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15 липня 2013 року складає 587196, 70 грн. та складається з заборгованості за кредитом - 28685, 20 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 18108, 62 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 2673, 96 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 20494, 28 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 31, 29 доларів США, штрафу (процентна складова) - 3498, 10 доларів США.

З урахуванням викладеного, керуючись нормами ст.ст. 525, 536, 1049 ЦК України, ст.ст. 33, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 149 ЖК України, суд першої інстанції дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення всіх мешканців, які зареєстровані в спірній квартирі.

Проте з таким висновком колегія суддів не може погодитися у повній мірі за наступних обставин.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлена, з чим погоджується і колегія суддів, обґрунтованість та правомірність вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Такий порядок встановлюється ч. ч. 2, 3 ст. 40 цього Закону, згідно з якими після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Заперечуючи проти висновків суду, що на час ухвалення рішення банком не було надано доказів щодо письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, внаслідок чого відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, а вимога про виселення є передчасною, позивач надав копію листа № 30.1.0.0/2-769 від 31 травня 2013 року.

Але при цьому відсутні будь-які підтвердження факту отримання вказаного листа відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів, з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні цієї вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Разом з цим, 03 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до ст. 1 якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника ) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки.

Відповідно до змісту Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Квартира, яка є предметом іпотеки, відповідає вимогам щодо нерухомого житлового майна, передбаченим Законом, оскільки її площа не перевищує 250 кв. м (квартира загальною площею 45,3 кв. м) і місце проживання відповідачів зареєстроване за даною адресою.

За своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про відстрочення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону, а не відмовляти у позові.

З огляду на викладене, слід відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII.

Судові витрати у справі, вирішені з урахуванням норм ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2014 року - скасувати в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку - відмовити.

В частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду залишити без змін.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ В.І. Корнієнко

Судді: /підпис/Ю.М. Винниченко /підпис/Г.Л. Карпушин

КОПІЯ ВІРНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області _______ В.І. Корнієнко