Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 29 серпня 2006 року між банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 500 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2010 року.

В забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір від 29 серпня 2006 року, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 27 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 14 446,45 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 154 143 грн 62 коп, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з правом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаній квартирі.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2014 року скасовано рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року у частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та ухвалено нове рішення.

Визначено складові кредитної заборгованості ОСОБА_3, що утворилась станом на 27 березня 2014 року, а саме: 3 421,13 дол. США, що еквівалентно 36 510 грн 64 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 806,36 дол. США, що еквівалентно 19 277 грн 65 коп. - нарахована пеня. Разом 5 227,49 дол. США, що еквівалентно 55 788 грн 29 коп. за курсом НБУ станом на 27 березня 2014 року.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, вартістю 75 750 грн, що є початковою ціною для подальшої реалізації шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_3 з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі за його вибором. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 29 серпня 2006 року між банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 500 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2010 року.

Повернення ОСОБА_3 кредиту та платежів за ним визначено щомісячними зобов'язаннями.

В забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір від 29 серпня 2006 року, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 27 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 14 446,45 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 154 143 грн 62 коп, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно із ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіку погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах№ 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року та № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що на підставі заяви про застосування позовної давності (за умови, що зміст спірних правовідносин не передбачає збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком) кредитна заборгованість зі тілом кредиту та процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Із позовом, що розглядається, банк звернувся 09 квітня 2014 року (згідно відбитку календарного штемпеля поштового відділення про прийняття конверта банку для пересилання).

Відповідач ОСОБА_3 заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог банку у суді першої інстанції.

Перевіряючи правильність застосування норм закону про позовну давність до спірних правовідносин судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року).

Кінцевим строком повернення кредиту й платежів за ним сторонами визначено 28 серпня 2010 року. Умов про збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком положення кредитного договору не містять, що свідчить про звернення банку у квітні 2014 року із вимогами до ОСОБА_3 поза межами строку, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Правильно визначивши характер спірних правовідносин та норму, що їх регулює, дослідивши зміст вимог і заперечень сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звернення кредитора із вимогами до боржника із пропуском строків давності та обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.

Апеляційний суд помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2014 року скасувати із залишенням в силі рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко