Справа № 444/2557/14 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/2726/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Глинський О.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до відповідача та з посиланням на ст. 321, 319, 328, 392 ЦК України, ст. 57 СК України просила визнати за нею право особистої приватної власності на транспортний засіб марки NISSAN, модель JUKE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1, шасі НОМЕР_2, колір білий, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 785 грн. 25 коп. за звернення до суду із заявою майнового характеру.

Обидва рішення оскаржила позивач. Вважає рішення та додаткове рішення незаконним, прийнятими з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням або неправильним застосуванням норм матеріального або процесуального права.

Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити повністю. Свої вимоги мотивує тим, що згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка/дружини є майно набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Зазначає, що 01.03.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за яким позивачка отримала 190 000 грн., на підтвердження чого написала розписку, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Окрім того, в розписці було зазначено, що грошові кошти були отримані позивачкою для купівлі автомобіля. Таким чином, грошова сума у розмірі 190 000 грн. була набута ОСОБА_4 у власність, а тому є коштами, які належали їй особисто.

07.03.2014 року між ОСОБА_4 та ПП «Лига-ІІ» було укладено договір №070314-1 купівлі транспортного засобу. Тобто вищезгаданий автомобіль було куплено за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто, а тому відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України він є особистою приватною власністю позивачки.

Постановляючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції не дослідив докази, які б давали можливість зробити висновок про те, що ОСОБА_5 знав про укладення його дружиною договору позики з ОСОБА_6 Так само і не було встановлено факту використання даного транспортного засобу особисто відповідачем, враховуючи те, що даний автомобіль є суто жіночою моделлю. Таким чином, висновок суду ґрунтується лише на припущеннях, що є грубим порушенням ч.4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, не відповідає обставинам справи висновок суду, що розписка від 01.03.2014 року про отримання 190 000 грн. є неналежним доказом, оскільки з неї не вбачається, що саме за дані кошти було куплено спірний транспортний засіб. Судом безпідставно в оскаржуваному рішення було поставлено під сумнів сам факт існування договірних відносин між позивачкою та ОСОБА_7 , батьком позивачки .

При розгляді справи в апеляційній інстанції, представник апелянта доводи такої підтримала.

Представник третьої особи підтримав письмові заперечення, які за змістом відповідають запереченням проти и позову.

Інші учасники в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались, тому розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності цих осіб, проти чого не заперечили учасники процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2009 року.

У період перебування у шлюбі, а саме 7 березня 2014 року між ПП Автоцентр «Лига-ІІ» та ОСОБА_4 укладено договір №070314-1 купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого продавець зобовязується передати покупцю у власність, а покупець - прийняти й оплатити на умовах даного договору товар, а саме автомобіль марки NISSAN JUKE, 1,6 CVT SE FA-8B., кузов НОМЕР_2, колір 326 - білий, 2013 р.в. за ціною 178 525, 00 грн.

Згідно розділу 2 "Порядок розрахунків за товар" договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.03.2014 року покупець зобов'язується зробити оплату за даним договором у 2 етапи, зокрема за другим етапом покупець оформляє кредит у Банку і робить остаточний розрахунок із ПП - автоцентр "ЛИГА-П", у сумі 178 525 гривень, що складає 100,00% ціни товару, після одержання кредиту в банку протягом 1 (одного) банківського дня. Право власності на товар, що купується по даному договору, переходить Покупцю з моменту сплати Продавцю суми авансу і при одержанні від банку гарантійного листа про згоду надати кредит для остаточного розрахунку за Продавцем (п.п.2.1, 2.2 Договору від 07.03.2014 року).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірний автомобіль є її особистою власністю, оскільки хоча і придбаний в період перебування шлюбу з ОСОБА_5, однак за кошти, які належали їй особисто. В підтвердження чого долучила письму розписку від 01.03.2014 року про позику у ОСОБА_6 190 000 грн. для придбання автомобіля, який є батьком позивача.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позика, про оформлення якої стверджує позивач створює обов'язки і для відповідача у справі, а тому майно придбане в тому числі за позичені кошти належить до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи той факт, що відповідачем договір позики не оспорювався, то суд дійшов вірного висновку про те, що надана суду розписка від 01.03.2014 року не може бути належним та допустимим доказом виникнення права особистої власності на автомобіль виключно у позивача.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач ні у позовній заяві, ні у процесі розгляді справи не вказала про те, який же спір ви ник між сторонами і чи взагалі такий існує з приводу спірного автомобіля та не надала суду доказів такого спору і не вказала на їх наявність.

При вирішенні спору судом враховано дані про наявність у відповідача у справі зобовязання про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики від 19.08.2014 року на загальну суму 323 000 грн., укладеного між третьою особою у справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_5 та дані про вирішення цього спору Франківським районним суду м. Львова.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволення позову про визнання транспортного засобу особистою приватною власністю позивачки.

Ухвалюючи додаткове рішення про вирішення судових витрат та стягнення з позивачки в користь держави суми судового збору, суд першої інстанції вірно виходив з того, що питання щодо стягнення судових витрат є обовязковим і підлягає вирішенню судом при постановленні рішення.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, однак безпідставно надав правову оцінку правовідносинам, котрі не були предметом позову та не підлягали дослідженню в межах заявлених вимог. За таких обставин із мотивувальної частини рішення необхідно виключити тексти абзаців 12, 13, 14 го що стосуються позиції суду з приводу договору позики, на який посилається позивач. .

Керуючись ст. ст..303, 304, ст. 307 ч.1 п.1, ст. 314 ч.1 п.1, ст. 315, ст. 317, ст. 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини заочного рішення суду тексти абзаців 12, 13, 14-го від слів «З цього видається нелогічним… « до слів « … з державної податкової інспекції».

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді