АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/4222/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Маліновська В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року Колегія Суддів з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Старостіна Наталія Сергіївна про визнання права власності на Ѕ частину квартири, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом, який неодноразово уточнювався в ході розгляду справи, та просила:

- визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім»я ОСОБА_4 12 грудня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 26 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С.;

- поділити спільне сумісне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 січня 1974 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який було розірвано 05 жовтня 1982 року.

Чоловік був членом ЖБК «Залізничний-9» і в період шлюбу придбана спірна кооперативна квартира. У 1982 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розділили паєнакопичення та позивач була прийнята в члени ЖБК. В серпні 1984 року за квартиру повністю сплачено пайовий внесок (особистий внесок позивача склав 3091,51 крб., особистий внесок чоловіка 1645,60 крб.).

Вказує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визначився порядок користування квартирою у нерівних частках, виходячи з чого ними здійснювались комунальні платежі. У 1987 році колишній чоловік добровільно перестав проживати у квартирі та нею не цікавився. В квартирі залишилися проживати позивач та їхній спільний син. У 2008 році колишній чолові оформив право власності на квартиру на свої ім»я, про що позивач дізналась цього ж року.

26 квітня 2013 року між колишнім чоловіком позивача та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири.

Позивач вважає, що договір дарування є недійсним, оскільки квартира є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також, як на підтвердження обставини відношення колишнього подружжя до квартири як до спільної сумісної власності, посилається на те, що у 2009 році її колишній чоловік звертався до суду з позовом про поділ квартири у натурі.

Посилається на те, що при укладенні оспорюваного договору не було запитано її згоди, як другого з подружжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невірне визначення правовідносин сторін.

Також посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, виходячи із предмету спору та фактичних обставин. Зокрема, вважає безпідставним висновок суду про те, що нею не заявлялась вимог про поділ паєнакопичення.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що у період з 12 січня 1974 року по 05 жовтня 1982 року позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено даними Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 05 жовтня 1982 року ВРАЦС Шевченківського РВК м.Києва та довідкою ВРАЦС Шевченківського РУЮ у м.Києві №315/3-03-46 від 01 липня 2013 року.

В період шлюбу, у 1976 році ОСОБА_4 був прийнятий в члени кооперативу «Залізничний-9».

25 січня 1977 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому КМР №1444 від 06 грудня 1976 року видано Ордер №Г01094 на жиле приміщення на сім»ю з 3 осіб з правом на зайняття двох кімнат в спірній квартирі.

Згідно із даними дублікату довідки ЖБК «Залізничний-9» №12 від 07 лютого 1992 року ОСОБА_4 є власником кооперативної (спірної) квартири та повністю сплатив паєнакопичення 20 вересня 1984 року в розмірі 4755 руб.

Згідно даних довідки ЖБК «Залізничний-9» №248 від 23 січня 2014 року зазначено, що паєнакопичення в розмірі 4755 руб. за спірну квартиру сплачено ОСОБА_1 в сумі 3091,51 крб. та ОСОБА_4 в сумі 1645,60 крб.

З рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2011 року у справі №2-3807/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - ЖБК «Залізничний-9» про визнання права власності на 2/3 частини квартири та визнання недійсним реєстраційного посвідчення судом установлено, що у 1982 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено угоду про поділ паю на спірну квартиру, згідно із якою за позивачем закріплено 2856,65 руб., за ОСОБА_4 1528,17 руб., та квартиру поділено шляхом виділення кожному конкретної кімнати. Судом також установлено, що зазначена угода не була зареєстрована та посвідчена у встановленому законом порядку, оригіналів її примірників колишнє подружжя та ЖБК не мають. Вказаним рішенням у задоволенні позову відмовлено, рішення набрало законної сили.

26 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розірвання шлюбу 05 жовтня 1982 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, останній, як член житлово-будівельного кооперативу, не набув права власності на квартиру, оскільки не сплатив в повному обсязі пайовий внесок, відтак спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, є саме сума паєнакопичення на квартиру, яке було сплачено станом на день розірвання шлюбу, проте, відповідних вимог не заявлялось. Оскільки повністю пайовий внесок за спірну квартиру було сплачено ОСОБА_4 в 1984 році як членом житлово-будівельного кооперативу після розірвання шлюбу з позивачем, то він набув права власності на спірну квартиру і в праві був нею розпоряджатись.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст.15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надання йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», яка діяла на час виникнення спору, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою згодою між ними.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз»яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи, зокрема, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частку у паєнагромадженні.

Пунктом 6-1 цієї Постанови роз»яснено, що відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім»ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім»ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Пунктом 7 цієї Постанови роз»яснено, що у тих випадках, коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження, він вправі вимагати поділу займаної квартири у будинку ЖБК на загальних підставах (ст.146 ЖК України). При неможливості поділу квартири йому присуджується сума, що відповідає його частині паєнагромадження, коли він цього просить.

Судом першої інстанції вірно установлено, що повне внесення паю відбулось ОСОБА_4 як членом житлово-будівельного кооперативу в 1984 році, в той час, коли шлюб між сторонами розірвано в жовтні 1982 році, відтак, ОСОБА_4 набув право власності на квартиру та відповідно право на розпорядження нею.

Ураховуючи, що сплата паєнагромадження відбулось після розірванню шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 не є членом ЖБК, відсутні підстави уважати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційна скарга обгрунтованих доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції не містить, а зводиться до викладення фактичних обставин справи. При цьому, рішення суду першої інстанції містить послідовні, логічні та законодавчо обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи , колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В.Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов