У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.М.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 07 лютого 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2301/0207/88-767.

За вказаним договором банк зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 40 тис. доларів США, а позичальник ‒ повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 свої права вимоги за зобов'язаннями відповідача за кредитним договором.

Відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 19 листопада 2013 року склала 104 944,03 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день складання розрахунку становить 838 817 грн 63 коп.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 104 944,03 доларів США, що еквівалентно 838 817 грн 63 коп., та судові витрати.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 квітня 2015 року, в задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Установлено, що 07 лютого 2007 року ОСОБА_3 уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», кредитний договір № 2301/0207/88-767, за умовами якого банк зобов'язувався надати їй грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, в розмірі 40 тис. у.о. на строк з 07 лютого 2007 року по 06 лютого 2017 року під 14 % річних, а позичальник зобов'язувався повернути кошти, сплатити проценти за користування кредитом, пеню за несвоєчасну сплату процентів, несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодувати збитки у зв'язку з порушенням умов договору.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № 2301/0207/88-767 відповідач має заборгованість в сумі 104 944,03 у.о., що за офіційним курсом НБУ, станом на дату розрахунку складає - 838 817 грн 63 коп.

З розрахунку за кредитом убачається, що останній платіж за відсотками позичальник перерахувала 28 січня 2008 року, а останній платіж за тілом кредиту - 15 червня 2007 року.

Відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингові компанія «Вектор Плюс», банк відступив факторинговій компанії свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації.

Згідно з витягом із реєстру заборгованості боржників № 1-Б банк передав фактору право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_3

Позивач звернувся з досудовою вимогою до боржника 15 листопада 2013 року, а до суду з позовом - 10 грудня 2013 року.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак таким вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Установлено, що сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту - до 06 лютого 2017 року (п. 1.1 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячного погашення платежів - щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (п. 3.1 договору) і для процентів за користування кредитом (п. 3.3 договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій ст. 611, ч. ч. 2‒4 ст. 612 ЦК України, ч. ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Таким чином, згідно з умовами договору погашення кредитної заборгованості строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252‒255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Установлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. п. 3.1, 3.3) позичальник зобов'язаний погасити заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця і щомісяця в період з «01» по «10» сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (п. 8.1.).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-331цс15.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не звернув уваги на те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про сплату кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на вказане не звернув уваги й апеляційний суд.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.М. Парінова

О.В. Ступак