Справа № 127/2092/15-ц Провадження № 22-ц/772/1519/2015Головуючий в суді першої інстанції Волошин С. В.
Категорія 27Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Голоти Л. О.

суддів: Стадника І. М., Міхасішин І.В.,

при секретарі: Куленко О. В.

за участю: позивач ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про внесення змін до договору та визнання недійсним окремого положення договору,-

встановила:

05.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ « Універсал Банк» у якому просив змінити Додаткову угоду № 2 від 28.03. 2013 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВL 2966 від 28.03.2008 року шляхом внесення змін до підпункту б) п.1.3.2.1. змінивши словосполучення «…встановлюється процентна ставка в розмірі 15, 25 % річних.» на словосполучення « …встановлюється процентна ставка в розмірі 5, 0 % річних.»; зобов»язати Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» укласти з ним додаткову угоду в якій внести зміни до підпункту б) п. 1.3.2.1. Додаткової угоди № 2 від 28.03.2013 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВL 2966 від 28.03.2008 року змінивши словосполучення «…встановлюється процентна ставка в розмірі 15,25 % річних.» на словосполучення « … встановлюється процентна ставка в розмірі 5,0 річних %»; а також визнати недійсним п.1.3.2.3.2.2. Додаткової угоди № 2 від 28.03.2013 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВL 2966 від 28.03.2008 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріально та процесуального права, просив зазначене рішення скасувати та постановити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Так, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову вірно встановив, що відповідно до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL2966 від 28.03.2008 р., укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ « Універсал банк»( повним правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ « Універсал банк») в особі Вінницького відділення № 1 Київської філії № 2 ВАТ « Універсал банк» Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 50 000 доларів США у порядку і на умовах зазначених у договорі, строком до 01.03.2028 року.

28.03.2008 року між сторонами укладено додаткову Угоду № ВL 2966/К-1 до Генерального договору, відповідно до якої позивачу надано кредитні кошти у наведеному вище розмірі та в п. 3.1 якої вказано, що за використання кредитних коштів в межах встановленого строку кредитування цією Індивідуальною угодою встановлюється процентна ставка в розмірі 14 % річних.

28.03.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Генерального договору, в п.1.3.2.1 якого зазначено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування за цією Додатковою угодою встановлюється наступна процентна ставка: А) з 28.03.2013 року по 28.02.2014 року включно встановлюється процентна ставка в розмірі 12, 0 % річних; Б) починаючи з 01.03.2014 року встановлюється процентна ставка в розмірі 15, 25 % річних.

Підпунктом 1.3.2.2.2 Додаткової угоди №2 визначено, що у разі користування кредитними коштами понад строк, встановлений Генеральним договором право Банку нараховувати пеню втрачає свою чинність, натомість за користування кредитними коштами понад строк встановлюється процентна ставка в розмірі 30, 50 річних( підвищена процентна ставка).

31.03.2014 року позивач подав заяву відповідачу з пропозицією змінити процентну ставку на 5 % річних.

22.05.2014 року позивачем подано заяву відповідачу з пропозицією перевести кредит у гривневий по курсу, який був на момент його видачі, а саме 5,05 гривень за 1 долар США та змінити процентну ставку на 7 % річних шляхом укладення додаткової угоди.

30.09.2014 року відповідачем було надіслано позивачу вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов'язань.

У своїй відповіді від 10.11.2014 року позивач пояснив Банку, що має намір сплачувати щомісячні платежі за кредитом у запропонованих ним розмірах в попередніх пропозиціях. З моменту направлення ним пропозиції він призупинив виконання кредитного договору на старих умовах, оскільки мав намір виконувати їх на нових. /а.с.19/

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.203,215, 1054-1055 ЦК України, ст. 18-19 ЗУ « Про захист прав споживачів» та прийшов вірного висновку, що під час укладення Додаткової угоди № 2 до Генерального договору про надання кредитних послуг від 28.03.2008 року сторони у належній формі досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору, підписали його, приступили до його виконання, та станом на час укладення вказаного правочину волевиявлення сторін було вільним, відповідало їх внутрішній волі та спрямованим на реальне настання наслідків, що передбачені вказаним Договором.

Згідно п.1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із сутті зобов'язання.

При цьому, за нормами даної статті при наявності істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається лише як виняток. Для цього, крім наявності всіх чотирьох умов, передбачених ч.2 цієї статті, необхідна наявність ще однієї із двох умов: розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін ( чи однієї із них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно п.8.1 Додаткової угоди № 2 від 28.03.2013 року позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти. /а.с.13/

Крім того, судом вірно встановлено, що самі по собі заявлені позивачем підстави позову як нестабільність гривні, коливання курсу долара США до національної валюти не носить конкретного характеру та в повній мірі стосуються обох сторін договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановивши в судовому засіданні відсутність згоди відповідача на внесення змін до п.1.3.2.1. Додаткової угоди № 2 від 28.03.2013 року в частині зміни процентної ставки з розміру 15,25 % на 5 % річних, так як такі зміни не забезпечать оптимальний баланс інтересів сторін, а також враховуючи не доведеність позивачем одночасної наявності усіх обов'язкових вимог визначених ч.ч.2,4 ст.652 ЦК України, колегія суддів приходить висновку про відсутність виняткових підстав для зміни умов Додаткової угоди № 2 від 28.03.2013 року.

Вимога позивача про зобов'язання відповідача укласти з ним додаткову угоду на визначених ним умовах не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, визначених ч.2 ст.16 ЦК та п. 3 ст.203 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним пункту 1.3.2.2.2 Додаткової угоди № 2 від 28.03.2013 року, суд першої інстанції на підставі положень ст.ст. 18, 21 Закону України « Про захист прав споживачів» прийшов вірного висновку про те, що відповідачем було дотримано вимоги Закону щодо не перевищення граничного, встановленого Законом розміру компенсації (винагороди) за надану відповідачем позивачу кредитну послугу, а отже така умова не є дискримінаційною, та є справедливою.

Твердження апелянта, що пункт 1.3.2.2.2 є також несправедливим у визначенні Закону України « Про захист прав споживачів» , так як підпадає під дію ч.4п.5 ст.11 ЗУ « Про захист прав споживачів» в якому встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки , колегія суддів вважає безпідставним з наступних підстав.

За положеннями ч.1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч..1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з п.6ч.1 ст.6 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації ( понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що визначений у Додатковій угоді № 2 розмір підвищеної процентної ставки - 30, 5 % річних, не перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а відтак не дають підстав для висновку про незаконність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про внесення змін до договору та визнання недійсним окремого положення договору залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.О. Голота

Судді: І.В. Міхасішин

І.М. Стадник

/Підписи/

Згідно з оригіналом: