Справа № 715/1282/15-ц
Провадження № 2/715/522/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складi: головуючого судді Цуркана В.В.

секретаря судового засідання Майщук С.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

законного представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в смт. Глибока справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в особі законних представників ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6, в особі їхніх законних представників ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними посилаючись на те, що він до часу укладання оспорюваних договорів дарування, був власником вказаного будинку, ніякого іншого житла не мав, і не має. Вказує на те, що він має статус «Дитини війни», є людиною похилого віку, страждає на ряд захворювань, переніс інфаркт, і регулярно лікується амбулаторно та стаціонарно. Українською мовою не володіє, і спілкується вільно виключно румунською мовою. На даний час проживає у своєму будинку разом з сином ОСОБА_3 З 16.08.2012 року по 01.10.2014 року в його житловому будинку , разом з ним та сином проживала також дружина сина ОСОБА_7 та їхні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які в свою чергу надавали йому допомогу, як в побуті і господарстві, так і в лікуванні та догляді, а також надавалась матеріальна допомога. Проте, починаючи з весни-літа 2014 року, стосунки між його сином та його дружиною погіршилися, і на початку жовтня 2014 року ОСОБА_7, разом з дітьми виїхали з його помешкання, що одразу відобразилось на ньому, оскільки допомога та догляд з боку невістки та дітей був припинений, а також такі обставини змушували його придавати додаткових зусиль для утримання в належному стані домогосподарства та збереження свого здоровя. Ці обставини в свою чергу змусили його намагатися повернути дружину сина разом з дітьми до свого дому, при цьому син запропонував йому передати житловий будинок та земельну ділянку онучкам у власність, а вони зі свого боку, разом з батьками, взамін цього будуть доглядати за ним та утримуватимуть його по життєво, надаватимуть матеріальну допомогу. Син наголосив, що це не тільки його думка, а й побажання та бачення спільного майбутнього з боку дружини та дітей, і їхня пропозиція щодо укладання договору довічного утримання з правом успадкування після його смерті належного йому на праві власності будинку та земельної ділянки. Він погодився на це і бажав узаконити такі стосунки між ним та онучками, разом з їх батьками щодо його довічного догляду та утримання. 15 жовтня 2014 року ОСОБА_3 повідомив йому, що в цей день відбудеться нотаріальне оформлення домовленостей, і цього ж числа він підписав договори, які вважав договорами довічного утримання. В нотаріальній конторі він вказав на те, що він не володіє українською мовою, при цьому нотаріус зачитувала тексти договорів, однак він дуже погано розумів їх зміст, оскільки нотаріус зачитувала договір на українській мові, дуже швидко, зачитувала багато номерів статей Кодексів, які він не знає і не знав. ОСОБА_3 сказав йому, що все оформлено так, як і було домовлено заздалегідь, і він може підписувати документи. Після підписання договору, кілька місяців очікував виконання умов договору, щодо здійснення догляду за собою. Поцікавившись у сина, чому до нього не приїжджають онучки разом з їх мамою, останній повідомив, що мав бесіду з цього приводу з своєю дружиною, яка повідомила, що у нотаріуса були оформлені договори дарування, відповідно обдаровані не мають ніяких обовязків щодо догляду за ним та його утримання, при цьому він попросив надати йому копії договорів, які нотаріусом йому не були надані. Після ознайомлення із змісту вказаних договорів він зрозумів, що уклав їх внаслідок власної помилки, так як під час укладання договору вважав, що укладає з онучками та їх батьками договір довічного утримання, при цьому ці договори не відповідали його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. Враховуючи наведене, на підставі ч.1 ст.229 ЦК України, позивач просить суд визнати судом недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 15 жовтня 2015 року, які зареєстровані в реєстрі за №№ 14588 та 14589.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, при цьому по суті позовних вимог позивач вказав на те, що після того, як пішла його невістка з дітьми, він пішов до нотаріуса переписати будинок, для того щоб вони повернулись, переписати будинок на дітей йому сказав син, з метою щоб вони повернулись, а також щоб йому допомагали. Вказував спочатку на те, що нотаріус взагалі нічого не зачитувала, в подальшому вказав, що можливо вона щось читала на українській мові, при цьому він з нотаріусом розмовляв на румунській мові з приводу переходу права власності на будинок, нотаріуса він знає, оскільки вона з його села. Про те, що він подарував будинок, а не уклав договір довічного утримання йому повідомив сусід, який зачитав йому копії договорів.

Законний представник відповідачів ОСОБА_3 позовні вимоги визнав повністю просив суд їх задовольнити, вказав на те, що він бажав повернути додому свою дружину ОСОБА_7, яка через його подружню зраду разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_6 пішла від нього, і з цією метою запропонував батькові переписати будинок на дітей, щоб дружина з дітьми повернулася до нього, а також щоб вони за ним доглядали. Чи зачитувала нотаріус тексти договорів йому невідомо, він вказані підписав на ознайомившись з їхнім змістом, оскільки довіряв своїй дружині, як фактично його обдурила.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила проти задоволення позовних вимог, вказала на те, що нотаріусом договір був зачитаний перед підписання, крім цього її тато ОСОБА_3 перед підписанням договорів усім зачитував у машині їхній зміст. Позивачу зміст договору був зрозумілий, ніяких заперечень проти нього не мав. З позивачем у неї не було жодної попередньої домовленості про те, що після укладання договору, вона має за ним доглядати та утримувати його. Вказала також, що до дванадцяти років вона з батьками та сестрою проживала у позивача, а потім перейшли в новий будинок, позивач жив окремо в старому будинку, восени, а саме на початку жовтня 2014 році вона з мамою та сестрою пішли з нового будинку.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу ОСОБА_8 в судове засідання не зявилась, про те від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, при цьому вона в заяві вказала на те, що при посвідченні нею спірних договорів вона діяла в межах чинного законодавства, нею були встановлені дійсні наміри кожної сторони, було встановлено, що сторони діють добровільно, розуміють значення своїх дій, перед підписанням договорів сторони додатково були ознайомлені із змістом документу, оскільки текст додаткового був прочитаний у голос, погоджено його після чого сторони підписали документ, а тому вона вважає, що не має юридичних підстав для визнання правочинів недійсними.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що до нього прийшов його сусід, позивач по справі, з документами, щоб він переклав їх на румунську мову, він ознайомившись із змістом документів повідомив позивачу, що він подарував свій будинок онучкам. Вказав також на те, що позивач йому казав, що має намір писати подарунок дівчаткам, щоб вони його доглядали.

Вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідка ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до переконливого висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому вони не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що предметами спору по даній справі є укладені між сторонами два договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 15 жовтня 2015 року, які зареєстровані в реєстрі за №№ 14588 та 14589, які посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу ОСОБА_8

Згідно договору дарування житлового будинку від 15 жовтня 2014 року, позивач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у рівних частках по 1/2 частці кожному житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Коровія по вул. Центральній, 28 Глибоцького району Чернівецької області.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 15 жовтня 2014 року позивачка позивач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у рівних частках по 1/2 частці кожному земельну ділянку площею 0,1568 га, що розташована в с. селі Коровія по вул. Центральній, 28 Глибоцького району Чернівецької області, кадастровий номер :01:005:0703, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до змісту позовних вимог по даному позову, позивач не заперечує той факт, що він дійсно добровільно без будь якого примусу уклав вищевказані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь відповідачів.

Як спосіб захисту своїх порушених прав позивач вказує на те, що вищевказані договори були вчинені під впливом помилки в правій природі правочинів та їх правових наслідків, оскільки він мав намір укласти договір довічного утримання, а не мав наміру передати безоплатно у власність обдарованих будинок, який є його єдиним житлом.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Тобто відповідно до вимог вищевказаного Закону, під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. При цьому, для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину.

Відповідно розяснень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Разом з тим належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про укладання договір дарування саме під впливом помилки не було подано, при цьому є непослідовними деякі обставини викладені позивачем у позовній заяві з тими обставинами, які позивач вказував в судовому засіданні.

Так, в судовому засіданні позивач категорично вказував на те, що нотаріус взагалі не зачитувала договори, про що неодноразово повторював, хоча в позовних вимогах зазначалось протилежне, при цьому в ході подальшого судового розгляду справи змінював свої пояснення вказуючи на те, що можливо нотаріус зачитувала йому договори, однак їхній зміст йому був не зрозумілий.

Слід зазначити, що позивач в судовому засіданні також вказав на те, що нотаріуса він знає, оскільки вона з його села, і під час укладання договорів він спілкувався з нею на румунській мові з приводу переходу права власності, що в свою чергу свідчить про те, що нотаріус розяснювала зміст укладених договорів, і позивач розумів про що йде мова, що також підтверджується письмовими поясненними приватного нотаріуса ОСОБА_10

Крім цього в судовому засіданні також було встановлено, що передати будинок та земельну ділянку онучкам у власність позивачу запропонував його син ОСОБА_3, який в своїх пояснення підтвердив, що саме він запропонував батькові, позивачу по справі, передати дітям будинок, з метою повернути дружину додому, яка пішла від нього через зраду, при цьому в судовому засіданні позивач вказав на те, що він застерігав сина, що з цього нічого не вийде, і дружина до нього не повернеться, що фактично спростовує доводи позивача про те, що у звязку з тим, що йому необхідний догляд, він мав намір укласти договір довічного утримання, щоб дружина сина та онучки його доглядали, оскільки достовірно встановлено, що метою укладання договорів було намагання саме ОСОБА_3 повернути додому дружину та дітей, про що позивачу достеменно було відомо.

З позовної заяви та поясненнях сторін по справі також встановлено, що позивач перед укладанням спірних договорів не мав розмови з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з приводу укласти з ними договір довічного утримання, що не заперечував позивач, і це підтвердила відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні, яка вказала, що перед підписанням договору ні про які умови утримання та догляду позивач не вказував, і позивач хотів саме подарувати їм будинок. Крім цього є незрозумілим, якій догляд та допомогу позивач мав отримати від ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, з якої як стверджує останній, він мав намір укласти не договір дарування, а договір довічного утримання.

Суд також вважає надуманими пояснення позивача та його представника, про те, що позивач мав намір переписати будинок своїм дітям, під якими розумів свого сина, невістку та онучок, оскільки, вказані обставини також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, і сам позивач вказує у своїй позовній заяві на те, що син запропонував передати будинок у власність саме онучкам.

Викликають обґрунтовані сумніви і посилання позивача на те, що правова природа заповіту йому була не зрозуміла у звязку з тим, що він не володіє українською мовою, оскільки, в судовому засіданні позивач спілкувався на російській мові, при цьому вживав українські слова, під час судового розгляду не звертався до суду з клопотання про те, що йому щось незрозуміло під час слухання справи.

Крім цього, позивач вказує на те, що він на даний час ночує у сина в спірному будинку, ніхто його з даного будинку не виганяє, при цьому він користується ще одним господарством де є житловий будинок, стодола та старий сарай де він тримає домашню птицю.

З огляду на викладені обставини, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що він уклав спірні договори під впливом помилки, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не було подано.

У відповідності із ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 215, 216, 229, 717, 719, 720, 727, ЦК України, ст.ст. 60, 88, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в особі законних представників ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Глибоцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення вступної та регулятивної частини рішення, у той же самий строк з моменту отримання копії рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: