РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді - Кучиної Н.Г.

при секретарі - Соломон О.М.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат на суму боргу і трьох процентів річних, - В С Т А Н О В И В :

28.08.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_4 (надалі - Відповідач) про стягнення суми індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 47866,97 грн. (сорок сім тисяч вісімсот шістдесят шість гривень дев'яносто сім копійок), а також 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 11392,05 грн. (одинадцять тисяч триста дев'яносто дві гривні п'ять копійок).

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач, як боржник, який прострочив виконання основного грошового зобов'язання за період з 29 листопада 2010 по 01.07.2015 року, зобов'язана сплатити їй, як кредитору, вищевказані грошові суми, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просить задоволити позов у повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, в обґрунтування своїх заперечень зазначивши, що між сторонами не існують договірні відносини, що регулюються ст. 625 Цивільного кодексу України і які виникають на підставі ст.11 Цивільного кодексу України про цивільні права та обов'язки. Між сторонами виникли зобов'язання з приводу невиконання судового рішення, які регулюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

З'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

На підставі поданих сторонами і досліджених в судовому засіданні письмових доказів, судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 30 серпня 2010 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зодоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 94680,00 грн., 3% річних в сумі 6275,73 грн.; визнано неправомірною бездіяльність ОСОБА_4 щодо невиконання умов договору оренди від 02.04.2007 року в частині закінчення всіх будівельних робіт та підключення комунікацій, з актами про його технічний та санітарний стан та передачі приміщення боксу у вигляді, придатному для його експлуатації; зобов'язано ОСОБА_4 після закінчення всіх будівельних робіт та підключення комунікацій передати позивачу нежитлове приміщення площею 138 м2 за адресою: АДРЕСА_1 з актами про його технічний та санітарний стан для облаштування ним автомийки; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.( а.с. 35-37)

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2010 року рішення Рівненського міського суду від 30 серпня 2010 року - в частині визнання неправомірною бездіяльність відповідачки щодо невиконання умов договору оренди та зобов'язання останньої передати нежитлове приміщення позивачу - скасовано. В позові

ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання бездіяльності щодо невиконання умов договору оренди від 02.04.2007 року неправомірною та зобов'язання передати йому нежитлове приміщення площею 138 м2 за адресою: АДРЕСА_1 з актами про його технічний стан для облаштування ним автомийки - відмовлено. В решті рішення залишено без змін.( а.с. 6-9)

03.12.2010 року Рівненським міським судом видано виконавчий лист №2-288/10 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 100955,73 грн.

09.12.2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Рівненського міського суду від 03.12.2010 року №2-288/10 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 100955,73грн. ( а.с. 10)

Відповідно до довідки №907 від -01.07.2015 року Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції станом на 01.07.2015 року залишок заборгованості по виконанню виконавчого листа №2-288/10 від 03.12.2010 року виданого Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 складає 68776,61 грн. ( а.с. 12), що змусило, останню знову звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав та інтересів шляхом покладення на боржника відповідальності за ухилення від виконання грошового зобов'язання

Суд критично оцінює заперечення ОСОБА_4 та її представника, про те, що між сторонами не існують договірні відносини, що регулюються ст.625 Цивільного кодексу України і які виникають на підставі ст. 11 Цивільного кодексу України про цивільні права та обов'язки з огляду на таке.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2010 року по справі №22-1637-2010 р. за апеляційної скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду від 30.08.2010 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст.625 Цивільного кодексу України та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2, стягнувши з ОСОБА_4 на її користь 3% річних від безпідставно отриманих нею коштів, починаючи з дня їх отримання.

Відповідно до ч. 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні встановлено, що станом на день звернення ОСОБА_2 до суду (28.08.2015 року) ОСОБА_4 не виконала рішення Рівненського міського суду та не повернула коштів за розписками від 13.12.2007 року та 06.05.2008 року.

Щодо твердження представника відповідача, що між сторонами виникли зобов'язання з приводу невиконання судового рішення, які регулюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження», а не грошові зобов'язання суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, в яких не передбачено такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Дана правова позиція викладена в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 березня 2009 р.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 610, 612. Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов'язання, що виникли у ОСОБА_4 перед ОСОБА_6 зі сплати коштів - є грошовими. Відповідач не виконувала зазначені зобов'язання належним чином, грошові кошти знецінилися внаслідок інфляційних процесів, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами: постановою про відкриття виконавчого провадження ВП 23147907, постановою про розшук майна боржника в виконавчому провадженні 23147907, листом №907 від 01.07.2015 року, «Історією рахунку НОМЕР_1 (UAH) АТ «Ощадбанк», поясненнями державного виконавця Якимець О.В..

Щодо посилання ОСОБА_4 на той факт, що кошти передані за розписками від 13.12.2007 року та 06.05.2008 року були передані в доларах США. і до вказаних правовідносин не застосовуються норми ст. 625 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що відповідно до розділу 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Рівненського міського суду від 30.08.2010 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29.11.2010 року визначена сума коштів за розписками від 13.12.2007 року та 06.05.2008 року, що підлягає поверненню ОСОБА_4 ОСОБА_2 по курсу Національного Банку України станом 30.08.2010 року. Таким чином, станом на 30.08.2010 року грошове зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 виражене в національній валюті.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В силу ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, зазначене рішення є обов'язковим для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України та правових позицій Верховного Суду України по справах N 6-59цс13, N 3-65гс11, ОСОБА_2 підставно вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання і трьох процентів річних, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Верховний Суд України, аналізуючи практику застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві зазначив,що правильною є позиція судів, які здійснюють нарахування коштів відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог закону «Про виконавче провадження».

При цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Це також визначено постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. № 23/466 та листом Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 р. № 62-97р.

Наданий позивачем суду розрахунок сум заборгованості, відповідає вимогам закону, стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростований та може бути покладений в основу рішення.

Приписами статті 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 про стягнення суми індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 47866,97 грн. (сорок сім тисяч вісімсот шістдесят шість гривень дев'яносто сім копійок), а також 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 11392,05 грн. (одинадцять тисяч триста дев'яносто дві гривні п'ять копійок), є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки станом на день звернення позивача до суду відповідач не виконала рішення Рівненського міського суду та не повернула коштів переданих їй за розписками від 13.12.2007 року та 06.05.2008 року.

В судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_3 подано заяву про застосування позовної давності, яка залишається судом без задоволення, відповідно з таких підстав.

По-перше, відповідач- ОСОБА_4., в судовому засіданні стверджувала, що вона не визнає позов в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, що є взаємовиключним щодо заяви про застосування строку позовної давності.

По-друге, передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні державний виконавець відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Якимець О.В. пояснила, що виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_4 закінчено 08.10.2015 року, остаточно заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 сплачена 31.08.15 року, таким чином строк позовної давності, щодо звернення з позовом до суду не пропущено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позов задовольняється, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення сума сплаченого судового збору в розмірі 348,91 грн..

На підставі викладеного, керуючись , ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214-215, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат на суму боргу і трьох процентів річних - задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 47866, 97 грн.( сорок сім тисяч вісімсот шістдесят шість грн. 97 коп.) - суму індексу інфляції за весь час прострочення та 11392, 05 ( одинадцять тисяч триста дев»яносто дві грн. 05 коп) - 3% річних від простроченої суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в сумі 348,91 ( триста сорок вісім грн.. 91 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Рівненського міського суду Н.Г.Кучина