Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/983/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Отян О. В.
Доповідач Франко В. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого : судді Франко В.А.,

суддів : Белінської І.М., Мурашка С.І.

за участю секретаря Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 2 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з вище зазначеним позовом до ОСОБА_3.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем по справі перебувала в шлюбі з 27.грудня 1995 року по 16 вересня 2014 року .

За час перебування в шлюбі сторонами було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1., загальна площа становить 51,80 кв.м.

Зазначає, що за час перебування в шлюбі відповідачу рішенням виконкому Олександрівської селищної ради від 30 травня 2002 року за №206 дозволено будувати гараж і кладову біля житлового будинку на присадибній ділянці по АДРЕСА_1 згідно технічної документації, одержаної у відділі архітектури та містобудування.

25 травня 2005 року державною інспекцією архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Олександрівської селищної ради на ім'я відповідача надано дозвіл за №7 на будівництво вище вказаного гаража та кладової.

На підставі наданих дозволів у період перебування в шлюбі з відповідачем, ними побудовано гараж, два сараї та погріб за вказаною адресою, але не здано в експлуатацію.

30 вересня 2014 року між сторонами укладено договір розподілу майна, що є у спільній сумісні власності.

На підтвердження укладення між сторонами письмового договору розподілу майна, що є у спільній сумісній власності, ОСОБА_3 складена 30 вересня 2014 року власноручно розписка, відповідно до змісту якої відповідач зазначає, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя отримав від ОСОБА_2 свою долю у спільному майні , а саме кошти в сумі 10 000 доларів США за свою частину в квартирі АДРЕСА_1 та особисті речі, які рахує за потрібне, отримав у повному обсязі. Ніяких претензій до ОСОБА_4 не має.

Позивач зазначає, що повністю сплатила вартість ? частки квартири відповідачу в розмірі 10 000 дол. США, що в еквіваленті станом на 30 вересня 2014 року складає 129491 грн. і хоча укладений між ними договір розподілу майна не відповідає встановленій законом формі, але вона вважає що він є дійсним, оскільки сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджено розпискою, відбулось повне виконання договору, проте відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

За таких підстав і просила визнати договір розподілу майна, що є у спільній сумісній власності, укладений 30 вересня 2014 року між сторонами дійсним.

Визнати право власності нею на квартиру АДРЕСА_1 з урахуванням господарських споруд, що входять до складу квартири, а саме гаражу, двох сараїв, погрібу.

Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, в розмірі судового збору 2430,41 грн та за проведення експертного дослідження в розмірі 2066,40 грн.(а.с.3-6).

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 2 березня 2015 року позов було задоволено частково. Визнано дійсним договір розподілу майна подружжя, укладений 30.09.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що є у їх сумісній спільній власності, а саме квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на цю квартиру. В решті позовних вимог- вдмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме визнати за нею право власності на господарські споруди, що входять до складу квартири АДРЕСА_1, а саме гаражу, двох сараїв, погрібу, в решті рішення залишити без змін.

З посиланням на ст.ст.186,380,381 ЦК зазначає, що ці будівлі вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди, як на окремі об'єкти.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачу в повному обсязі.

Зазначається, зокрема, що суд необґрунтовано послався в рішенні на розписку про отримання ним 10000 дол. США, оскільки ОСОБА_2 шляхом обману умовила його написати розписку, яку потім викрала. Грошей згідно розписки не віддавала.не віддавала

Оскільки питання про розподіл майна після розірвання шлюбу не стояло, він проживав в квартирі до 4.11.2014 року а потім в квартиру не міг потрапити, так як позивач змінила замки.

В подальшому , коли позивач звернулась в суд з зазначеним позовом, він також подав зустрічний позов про встановлення порядку користування квартирою та господарськими спорудами, усунення перешкод в користуванні квартирою, однак суд відмовив йому в прийняті зустрічного позову, проте ухвалою апеляційного суду було скасовано ухвалу суду першої інстанції, а матеріали зустрічної позовної заяви повернуто в суд першої інстанції, проте справу було вже розглянуто.

З посиланням на ст.202, 203 ЦК зазначає, що його розписка не може бути визначена як правочин.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник адвокат ОСОБА_6 підтримали доводи своєї апеляційної скарги, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3

Відповідач та його представник адвоката Примак В.А, підтримали доводи своєї апеляційної скарги, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні .

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Встановлено, не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували між собою в шлюбі з 27 грудня 1995 року по 16 вересня 2014 року (а.с.15,16).

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 11.12.1999 року, зареєстрованого в реєстрі №1111 сторони придбали у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 57,7 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 згідно реєстраційного напису за №156/6 від 13.12.1999 року в Олександрівському техінвентаризаційному бюро. (а.с.12,13-14).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та визнання дійсним договору розподілу майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що сторони після розірвання шлюбу у добровільному порядку поділили майно, в результаті чого ОСОБА_3 отримав грошову компенсацію в сумі 10 000 доларів США за свою частку в спільній сумісній власності подружжя.

Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.2 ст.60 СК України - майно , набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того , що один з них не мав з поважної причини самостійного доходу.

Згідно ч.2 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вважаючи встановленим факт здійснення добровільного поділу майна між подружжям після розірвання шлюбу, суд першої інстанції прийняв як належні докази пояснення позивача ОСОБА_2, пояснення свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та розписку від 30.09.2014 року, відповідно до змісту якої відповідач отримав грошову компенсацію в сумі 10 000 доларів США за свою частку у спільній сумісній власності подружжя, (а.с.11).

Проте, суд не врахував, що відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються.

На угоди про поділ між співвласниками спільного майна поширюються загальні положення цивільного законодавства про укладення угод в усній, письмовій (простій та нотаріальній) формах.

Спірна квартира, як предмет поділу є об'єктом нерухомості, тому вона може бути поділена подружжям лише за нотаріально посвідченою угодою.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально , дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з роз'ясненням, викладеним у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивач є єдиним власником квартири, оскільки здійснено добровільно поділ майна, нею сплачено відповідачу компенсацію за його частку в майні, є безпідставними .

Матеріали справи містять зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод в користуванні квартирою, яка ухвалою суду першої інстанції від 26.01.2015 року залишена без руху, а потім ухвалою від 02.02.2015 повернута позивачу відповідно до ч.2 ст.121 ЦПК України (а.с.66-67, 68,69).

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 11 березня 2015 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3. Скасовано ухвалу Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2015 року, а матеріали зустрічної позовної заяви повернуто до суду першої інстанції (а.с.126).

Відмовляючи позивачу в задоволенні частини позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що законодавством визначений певний порядок оформлення права власності на господарські забудови, що знаходяться на території загального двору багатоквартирного будинку. Всі будівлі в експлуатацію не приймалися , земельна ділянка, на яких вони збудовані, для подальшого оформлення права власності на споруди, сторонам не надавалася, а тому ,суд дійшов обгрунтованого висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що до спільного сімейного майна подружжя у даному випадку відноситься лише квартира, оскільки право власності на господарські споруди за сторонами не зареєстроване.

Оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України це є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.303,307, 309,313,314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 2 березня 2015 року - скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: