Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 433/566/15-ц
Провадження № 22ц/782/334/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого: Романченко В.О.

Суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.

при секретарі: Козубській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_2 селищної ради та ОСОБА_3 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року за позовом прокурора Троїцького району Луганської області в інтересах держави до ОСОБА_2 селищної ради та ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення місцевого самоуправління, -

в с т а н о в и л а:

17.03.2015 року прокурор Троїцького району Луганської області (далі-позивач) звернувся до суду з позовною заявою про визнання незаконним рішення місцевого самоуправління та договору встановлення земельного сервітуту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. Рішенням 55 сесії ОСОБА_2 селищної ради VI скликання №55/20 від 24 квітня 2014 року селищному голові ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення технічної документації з відведення земельної ділянки комунальної власності територіальної громади смт. Троїцьке в особі ОСОБА_2 селищної ради для розміщення тимчасових споруд за адресою: пр-т Перемоги, б/н, смт. Троїцьке. 27 серпня 2014 року 59 сесією ОСОБА_2 селищної ради VI скликання прийнято рішення № 59/24 «Про затвердження проекту землеустрою», пунктом 1 якого затверджено проект землеустрою щодо впорядкування частини території населеного пункту та формування окремої земельної ділянки площею 30 м. кв., кадастровий номер :06:004:0069 територіальній громаді смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області за адресою: пр-т Перемоги, б/н, смт. Троїцьке, розроблений ФОП ОСОБА_5 та п. 3 вказаного рішення передано із земель комунальної власності для розміщення тимчасової споруди ОСОБА_3 вказану земельну ділянку. На підставі вищевказаного рішення, між ОСОБА_2 селищною радою та громадянином ОСОБА_3 27.08.2014 року укладено договір встановлення земельного сервітуту б/н із терміном дії до 31 грудня 2019 року.

Відповідно до інформації Держземагенства в ОСОБА_2 районі від 06 березня 2015 року № 10-28-02-2582/2-15 вартість земельної ділянки складає 2 793, 53 грн.

Позивач, зважаючи на те, що рішення ОСОБА_2 селищної ради і договір про встановлення земельного сервітуту є незаконними, просив: визнати незаконним п. 3 рішення 59 сесії ОСОБА_2 селищної ради VI скликання від 27.08.2014 № 59/24 «Про затвердження проекту землеустрою», яким передано із земель комунальної власності для розміщення тимчасової споруди гр. ОСОБА_3 який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 земельну ділянку площею 0.0030 га, кадастровий номер :06:004:0069 за адресою: пр-т Перемоги, б/н, смт. Троїцьке.

Визнати незаконним п. 4 рішення 59 сесії ОСОБА_2 селищної ради VI скликання від 27.08.2014 № 59/24 «Про затвердження проекту землеустрою», яким надано дозвіл ОСОБА_3 зареєструвати речове право (право сервітуту) на земельну ділянку у встановленому законодавством порядку.

Визнати недійсним договір встановлення земельного сервітуту б/н від 27.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 селищною радою та фізичною особою ОСОБА_3

Зобов'язати ОСОБА_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити та повернути до земель ОСОБА_2 селищної ради земельну ділянку вартістю 2 793,53 грн. розташовану за адресою: пр-т Перемоги, б/н, смт. Троїцьке., кадастровий номер :06:004:0069.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року позовні вимоги позивача про визнання незаконним рішення місцевого самоуправління задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 селищна рада просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити за необґрунтованістю. Відповідач зазначив, що неповне зясування судом обставин справи, які мають суттєве значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального закону призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 також просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити за необґрунтованістю з наведених вище підстав.

Відповідачі просили розглядати справу в суді апеляційної інстанції за їх відсутністю

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, які з`явились до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1 інстанції та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.ст.213,214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що 27 серпня 2014 року 59 сесією ОСОБА_2 селищної ради VI скликання прийнято рішення № 59/24 «Про затвердження проекту землеустрою», пунктом 1 якого затверджено проект землеустрою щодо впорядкування частини території населеного пункту та формування окремої земельної ділянки площею 30 м. кв., кадастровий номер :06:004:0069 територіальній громаді смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області за адресою: пр-т Перемоги, б/н, смт. Троїцьке, розроблений ФОП ОСОБА_5 та п. 3 вказаного рішення передано із земель комунальної власності для розміщення тимчасової споруди ОСОБА_3 вказану земельну ділянку. На підставі вищевказаного рішення, між ОСОБА_2 селищною радою та громадянином ОСОБА_3 27.08.2014 року укладено договір встановлення земельного сервітуту б/н із терміном дії до 31 грудня 2019 року.

Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, а тому колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам закону з наступних підстав.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 селищної ради VI скликання прийнято рішення № 59/24, між ОСОБА_2 селищною радою та громадянином ОСОБА_3 27 серпня 2014 року укладено договір встановлення земельного сервітуту б/н із терміном дії до 31 грудня 2019 року.

Відповідно до інформації Держземагенства в ОСОБА_2 районі від 20 березня 2015 року № 10-28-02-322/2-15 вартість земельної ділянки складає 2 793, 53 грн.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до Закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю: у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно зі ст.98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Статтею 99 Земельного кодексу України зазначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Під земельним сервітутом, згідно із ст.ст. 403, 404 ЦК України, розуміється право користування чужою земельною ділянкою, яке полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо.

Сервітут передбачає обмежене використання земельної ділянки для тимчасових заходів. При цьому, природа земельного сервітуту, охоплюється такими ознаками. По-перше, відносини земельного сервітуту передбачають наявність двох, як правило суміжних земельних ділянок, з яких одна (обслуговуюча) обслуговує іншу (панівну). В межах земельного сервітуту обслуговуюча земельна ділянка своїми зручностями, перевагами, природними ресурсами компенсує недоліки пануючої земельної ділянки.

При встановленні земельного сервітуту обслуговування однієї ділянки іншою відбувається не безсистемно, а в межах прав, що надаються власнику пануючої земельної ділянки щодо користування обслуговуючою ділянкою. За своєю юридичною природою такі права є обмеженими речовими правами і передбачають користування лише невеликою частиною обслуговуючої земельної ділянки для чітко визначених потреб.

Відповідно до інформації відділу Держземагентсва в ОСОБА_2 районі та ОСОБА_2 селищної ради, у ОСОБА_3 немає у власності чи в користуванні сусідніх земельних ділянок.

Неправильне тлумачення норм чинного законодавства призвело до випадку, коли органи місцевого самоврядування надають суб'єктам господарювання земельні ділянки, які знаходяться в їх віданні (не йдеться про підприємства державної та комунальної власності), на короткий термін, уклавши з цими субєктами договори на встановлення земельного сервітуту. Але встановити земельний сервітут можна лише щодо земельної ділянки, яку уже передано у власність або надано в користування.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності.

Таким чином, з огляду на положення ст.93 ЗК України, ст.1 Закону України «Про оренду землі», фактично сторонами було підписано не договір земельного сервітуту, а договір оренди земельної ділянки, тобто, в розумінні ст.235 ЦК України, вчинено удаваний правочин.

В даному випадку має місце перевищення встановлених законом повноважень, внаслідок надання права певній особі на користування земельною ділянкою без проведення конкурсу чи аукціону, що проявилися в ігноруванні відповідачем норм ст. 93, ч.2 ст.124 ЗК України, ч.2 ст.6 Закону України «Про оренду землі» щодо конкурентних засад отримання права тимчасового користування земельною ділянкою.

Відповідно до наведеного, суд першої інстції, виходячи із встановлених обставин, обгрунтовано дійшов висновку про визнання незаконним рішення місцевого самоуправління та визнав недійсним договір встановлення земельного сервітуту б/н від 27.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 селищною радою та фізичною особою ОСОБА_3

Доводи апеляційних скарг відповідачів щодо неправильного вирішення справи з посиланням на вимоги Конституції України, закону України «Про місцеве самоврядування» ст.ст. 80, 99, 100, 102 ЗК України, ст.ст. 401-404 ЦК України та інші нормативні акти не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і не містять передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Також є необґрунтованими доводи апеляційних скарг про невідповідність статусу прокурора у справі, оскільки прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у органу (Державна інспекція сільського господарства України) повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві (а.с. 5) і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже за таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 селищної ради та ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: