У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Малько О.С., Бондаренко Н.В., Василевича В.С.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду від 17 вересня 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення позивачі покликаються на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав, що вони проживають в жилому будинку з підстав близьких родинних відносин, а право володіння, користування та розпорядження цим житлом на підставі закону має лише власник житла відповідач у справі.

Проте, садибним (індивідуальним) будинком № 43 по вул. Перепілля в селі Любиковичі Сарненського району вони користувались не на підставах, які визначені чинним законодавством України, зокрема , відповідно до ст. 158 Житлового Кодексу України на підставі договору найму чи згідно ст. 810 Цивільного кодексу України на підставі договору оренди, а тому до спірних правовідносин вважають можна беззастережно застосовувати статтю 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми, якщо особа добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, то вона набуває право власності на нерухоме майно(набувальна давність). якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З позовом до ОСОБА_4 вони звернулись 27 липня 2015 року, а своє право на цей будинок він зареєстрував лише 20 серпня 2015 року.

Протягом 25 років відповідач не приділяв цьому будинку ніякої уваги, не проводив ремонти, не турбувався про будинок як власник.

Якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю добросовісного володільця.

Оскільки вони протягом більше 10 років добросовісно заволоділи цим будинком, протягом цього часу відкрито і безперервно володіють та користуються ним, то є всі правові підстави для визнання за ними права власності на цей будинок в порядку набувальної давності.

Просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове ,яким визнати за ними право спільної часткової власності(по 1/3 частині кожному) на садибний (індивідуальний) будинок №43 по вул. Перепілля в селі Любиковичі Сарненського району за набувальною давністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представник зазначають , що відповідач як власник нерухомого майна ніколи не погоджувався і не погодиться на втрату свого майна, яким володіє на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння.

Він не мав наміру передавати свою власність у володіння позивачів, які мали право виключно на проживання у спірному будинку.

Від пропозиції позивачів передати цей будинок у їхню власність за певні грошові кошти він відмовився.

Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника, а спірний будинок має власника, яким є відповідач у справі.

Просять відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вірно виходив з доведеності того, що відповідач як власник нерухомого майна відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України маючи право розпоряджатись цим майном на власний розсуд, дозволив своєму рідному брату з сім'єю проживати в цьому будинку, однак право володіння, користування та розпорядження будинком на підставі закону має лише власник.

Підстав для визнання за позивачами права власності на майно відповідача у суду не було.

Так, відповідно до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито,безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно.

Добросовісність володіння означає, що особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позивачі протягом всього часу проживання в будинку знали, що власником будинку є відповідач, з дозволу якого вони вселились в цей будинок.

В роз'ясненнях, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених в ньому висновків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді : Малько О.С. Бондаренко Н.В. Василевич В.С.