АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/392/15 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Лисенко О.В., представника позивача Майки М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 січня 2015 року за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 січня 2015 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" заборгованість за кредитним договором №1901/0706/64-225 від 14.07.2006 року в сумі 7569,42 доларів США, що еквівалентно 88183,79грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" судовий збір в розмірі 881,83 грн.

ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою на рішення суду, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ТОВ "Вердикт Фінанс" відмовити, застосувавши строк позовної давності, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування вимог апелянт зазначає, що суд неповно з'ясував обставини справи, які мають значення для справи. Вказує на те, що під час розгляду справи позивач не підтвердив набуття ним прав нового кредитора. Крім того, судом необгрунтовано відхилено його заяву щодо застосування строку позовної давності.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 14 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ "ТАС-Комерцбанк" було укладено кредитний договір №1901/0706/64-225. Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у сумі 10670,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 13.07.2011 року, а Позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та умовами додатку угоди №2 до кредитного договору №1901/0706/64-225 від 14.07.2006 року від 03.12.2008року.

П.1.3 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

02.02.2012 року ПАТ "Сведбанк", яке виступає правонаступником ВАТ "Сведбанк", яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ "ТАС-Комерцбанк" відступило товариству з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" відповідно до Договору факторингу №11 свої права вимоги за зобов'язаннями відповідача по вказаному кредитному договору.

Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання по кредитному договору відповідачем не виконані. Станом на 09.07.2014р. заборгованість відповідача становить 7569,42 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає - 88183,79 грн., з яких: 4504,00 доларів США- заборгованість по основній сумі кредиту, 2131,77 доларів США - заборгованість за процентами, 933,66 доларів США - нарахована пеня за рік.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Задовольняючи позов, суд виходив з тих обставин, що відповідач - боржник не виконує грошової вимоги позивачу - фактору, чим порушує права останнього, котрі підлягають поновленню шляхом стягнення з відповідача на користь ТзОВ "Вердикт Фінанс" в межах заявлених позовних вимог 7569,42 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 88183,79 грн.

Колегія із даним висновком суду погоджується як таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про пропущення позивачем строку позовної давності колегія суддів не може прийняти до уваги.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові ( ч.4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачено застосування до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовну давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідно календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Суд, вирішуючи спір, прийшов до обгрунтованого висновку, що початком перебігу строку позовної давності є кінцевий термін повернення кредиту - 13.07.2011 року, а тому звернення до суду позивача 11.07.2014 року (передача на пошту позову з доданими матеріалами, що вбачається із копії фіскального чека а.с.88) не може вважатися поданим з пропуском строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу колегії суддів також доводи апелянта, що ТзОВ "Вердикт Фінанс" не підтвердило належними доказами перехід права вимоги по кредитному договору №1901/0706/64-225 від 14.07.2006 року. На підтвердження передачі прав вимоги позивачем представлено договір факторингу №11 від 02.02.2012 року, згідно із п.2.3 якого перехід від клієнта до фактора право вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент отримання по акту прийому-передачі Реєстру заборгованості боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників та набуває права вимоги. У судовому засіданні апеляційного суду за клопотанням позивача та на вимогу суду представником позивача було надано належно завірені нотаріально посвідчені копії договору факторингу №11 від 02.02.2012 року, повного реєстру заборгованостей боржників згідно із договором факторингу №11 від 02.02.2012 року, де, зокрема, на стор.28 вказано передачу заборогованості по боржнику ОСОБА_1, акт прийому-передачі Реєстру заборгованостей боржників за договором факторингу №11 від 02.02.2012 року.

Безпідставними вважає колегія суддів посилання апелянта, що суд не перевірив правових підстав нарахування відсотків і пені з 02.02.2012 року (часу укладення договору факторингу) до 09.07.2014 року і не звернув увагу, що зазначений період є поза межами кредитного договору №1901/0706/64-225 від 14.07.2006 року, погашення заборгованості за котрим повинна була проводитись до 13.07.2011 року та що фактор не мав права на стягнення заборгованості у доларах США.

Оформлюючи відступлення права вимоги (ст.ст. 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Так, за договором факторингу №11 від 02.02.2012 року ( п.2.2) разом з правами вимоги заборгованості від боржників фактору переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та в валюті, визначеними кредитним договором. А, оскільки, судом встановлено заборгованість відповідача за кредитним договором на станом на 09.07.2014 року в розмірі: 4504,00 доларів США- заборгованість по основній сумі кредиту, 2131,77 доларів США - заборгованість за процентами, 933,66 доларів США - нарахована пеня в межах позовної давності за один рік і дані суми заборгованості відповідачем, в силу принципу диспозитивності цивільного процесу, не спростовані, суд підставно провів їх стягнення з боржника на користь нового кредитора.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про невиконання ним позивачу грошової вимоги у зв'язку із відсутністю належного повідомлення зі сторони останнього про відступлення права грошової вимоги на його користь, колегія суддів вважає необгрунтованими. За вимогами ст.1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Тобто, за змістом наведеної норми боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не звільняється від обов'язку погашення заборгованості за кредитним договором, а має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Разом з тим, ОСОБА_1 не було представлено доказів про виконання зобов'язань у спірний період первинному кредитору - банку за кредитним договором. Із представлених ним апеляційному суду квитанцій про сплату кредиту - нерегулярними платежами і в сумах, котрі не відповідають графіку погашення кредиту, зокрема, за 2010 рік - три платежі, 2011 рік один платіж (остання оплата - 07.02.2011 р. 100 доларів, що еквівалентно 794,57 грн) обставин належного ним виконання обов'язку перед банком про погашення заборгованості не вбачається.

Не приймає до уваги колегія суддів посилання апелянта на те, що позивач не може бути стороною у договорі факторингу у зв'язку із відсутністю статусу фінансової установи. Із поданих представником позивача свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 24.06.2010 року серія ФК №255; свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 24.09.2009 року серія А01 №480364; виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 29.10.2014 року вбачається, що позивач є фінансовою установою. Крім того, жодних доказів щодо оспорення договору факторингу №11 від 02.02.2012 року чи визнання його в установленому порядку недійсним апелянтом не подано.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, зібраним доказам, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 315, 319, 324; 325 ЦПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

з оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун