Справа № 199/7892/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий - суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

Герасименко В.А.

За участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Тахтеріної В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5, про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої стійкою втратою працездатності внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом,

В С Т А Н О В И В:

Згідно позову, позивачка з 12 травня 2005 року працювала на підприємстві відповідача на посаді комірника. 24 травня 2007 року під час перебування на робочому місці та у робочий час з нею стався нещасний випадок, про що 02 червня 2007 року було складено акт Н-1. Згідно з висновком комісії щодо розслідування нещасного випадку, зазначений нещасний випадок вважається пов'язаним з виробництвом. 22 січня 2008 року позивачці МСЕК було встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40 %. 16 лютого 2009 року ступінь втрати професійної працездатності було визначено у розмірі 35 %, що було підтверджено 12 лютого 2010 року. 07 лютого 2012 року позивачці було визначено 45 % втрати професійної працездатності. Востаннє, 15 травня 2014 року позивачці було встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково. Позивачка стверджує, що внаслідок зазначеної професійної травми починаючи з 2007 року вона повсякчасно перебуває на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, намагаючись відновити свій фізичний стан. Стан здоров'я позивачки незадовільний, її постійно турбує біль у хребті, поперековому та шийному відділах, у великих суглобах кінцівок, порушення та утруднення ходи, почуття оніміння кінцівок, набряки та слабкість в кистях, головний біль, запаморочення, поганий сон, фон настрою, швидка втома, дратівливість, зниження функціональних можливостей пам'яті та зору. Все це викликає у позивачки почуття неповноцінності і призводить до порушення психічної рівноваги, вона постійно потребує нагляду з боку лікарів і багато часу знаходиться на лікуванні. Внаслідок травми позивачка частково втратила професійну працездатність та стала інвалідом, змушена регулярно проходити стаціонарні лікування, не може займатися домашніми справами, які потребують навіть незначних фізичних зусиль, відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, відчуває депресивний стан. Вказані обставини обумовлюють необхідність пристосовуватися та організувати своє повсякденне життя по новому й свідчать про заподіяння позивачці моральної шкоди. Грошове відшкодування перенесених моральних страждань позивачка оцінює в 100000 грн., які просить суд стягнути з відповідача на її користь.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Представник відповідача ТОВ «Біотрейд» Тахтеріна В.Є. в суді заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтовуються тим, що дійсно 24 травня 2007 року з позивачкою, яка на той час обіймала посаду комірника в ТОВ «Біотрейд», під час виконання трудових обов'язків стався нещасний випадок в результаті якого останню було травмовано. Згідно з актами розслідування, нещасний випадок стався внаслідок порушення водієм навантажувача ОСОБА_5 Інструкції з охорони праці № 28 для водія навантажувача з газовим двигуном YALE (п. 3.27, 3.43, 3.47). Вини ТОВ «Біотрейд» в нещасному випадку не встановлено. Вважають очевидною відсутність протиправності діянь ТОВ «Біотрейд» у заподіянні ОСОБА_2 моральної шкоди в результаті отриманої нею травми.

Третя особа ОСОБА_5, належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. За ухвалою суду справа розглянута за його відсутності.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного:

З копії трудової книжки (а.с. 6-7) вбачається, що позивачка ОСОБА_2 12 травня 2005 року була прийнята на посаду комірника до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд».

ОСОБА_2 звільнено з вказаної посади з 01 липня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників (а.с. 81).

Згідно копії акту № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 по ТОВ «Біотрейд» від 02 червня 2007 року (а.с. 8-10), 24 травня 2007 року під час збирання продукції для маршрутів ОСОБА_2 взяла з піддону упаковку газованої води «Кола» та направилася до складу збирання в бік воріт, що виходять на рампу. В цей час зі складу зберігання продукції виїхав автонавантажувач, держномер Т0307ДН, під керуванням ОСОБА_5 з піддоном, на якому знаходилися паки з газованою водою. ОСОБА_5 побачив ОСОБА_2, яка йшла посередині складу, посигналив їй та продовжив рух вперед по напрямку воріт. Почувши позаду звук такого що наближався навантажувача, ОСОБА_2, яка була переконана в том, що водій навантажувача її бачить, не обертаючись продовжила йти вперед, змішуючи крок праворуч. Почувши звук навантажувача поряд із собою, ОСОБА_2, злякавшись, крикнула. ОСОБА_5 різко загальмував навантажувач, але той при гальмуванні вдарив ОСОБА_2 ззаду піддоном з продукцією. Після удару ОСОБА_2 впала на підлогу животом донизу. При цьому паки (упаковки) з продукцією, що знаходилися на піддоні (газована вода в пластикових пляшках), впали на спину ОСОБА_2 Після чого ОСОБА_6 з водієм навантажувача ОСОБА_7, який підійшов, витягли з під паків з продукцією, що завалилися, ОСОБА_8 та перенесли її на вільний піддон. Потім ОСОБА_2 відвезли додому. На наступний день, 25 травня 2007 року, через біль в спині, що не припинялася, ОСОБА_2 була доставлена в 6-ту міську лікарню, де їй був встановлений початковий діагноз: забій поперекового відділу хребта. Пізніше, після повторного рентгену, ОСОБА_2 був встановлений діагноз: закритий компресійний перелам тіла L1 І-ІІ ст. без неврологічних розладів.

За актом, причиною нещасного випадку є порушення вимог безпеки під час експлуатації транспортних засобів. Особою, яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці, є водій навантажувача ТОВ «Біотрейд» ОСОБА_5, який порушив інструкцію з охорони праці № 28 для водія автонавантажувача з газовим двигуном YALE - п.п. 3.27, 3.43, 3.47.

Аналогічні висновки щодо причини нещасного випадку містяться і в акті розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 02 червня 2007 року (а.с. 11-12).

З копій витягу із акту огляду МСЕК до довідки серії МСЕ-ДНА-01 № 605270 та витягу з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії ДНА-02 № 021327 (а.с. 14), при первинному огляді ОСОБА_2 22 січня 2008 року у зв'язку з зазначеним трудовим каліцтвом, яке мало місце 24 травня 2007 року, останній встановлено ІІІ групу інвалідності з 16 січня 2008 року, визначено 40 % втрати професійної працездатності з 16 січня 2008 року з датою чергового переогляду 10 січня 2009 року за групою інвалідності та 01 лютого 2009 року за відсотком втрати працездатності.

У відповідності до копії акту огляду МСЕК до довідки серії МСЕ-ДНА-01 № 633424 та витягу з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії ДНА-02 № 022389 (а.с. 15) , при переогляді 16 лютого 2009 року позивачці підтверджено третю групу інвалідності з 01 лютого 2009 року у зв'язку з трудовим каліцтвом та 01 лютого 2009 року визначено 35 % втрати професійної працездатності з датою чергового переогляду 10 січня 2010 року за групою інвалідності та 01 лютого 2010 року за відсотком втрати працездатності.

За копією витягу із акту огляду МСЕК до довідки серії 10 ААА № 021148 та витягу з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії 10 ААА № 005943 (а.с. 16), при повторному огляді ОСОБА_2 12 лютого 2010 року у зв'язку з зазначеним трудовим каліцтвом останній повторно встановлено ІІІ групу інвалідності з 01 лютого 2010 року, визначено 35 % втрати професійної працездатності з 01 лютого 2012 року з датою чергового переогляду 10 січня 2012 року за групою інвалідності та 01 лютого 2010 року за відсотком втрати працездатності.

Як вбачається з копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 574491 довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 10 ААА № 075688 (а.с. 17), при переогляді 07 лютого 2012 року позивачці підтверджено третю групу інвалідності з 01 лютого 2012 року у зв'язку з трудовим каліцтвом та з 01 лютого 2012 року визначено 45 % втрати професійної працездатності з датою чергового переогляду 10 січня 2014 року за групою інвалідності та 01 лютого 2014 року за відсотком втрати працездатності.

При повторному огляді позивачки обласною МСЕК № 3 19 березня 2014 року позивачці було відмовлено у визначенні групи інвалідності та встановлено 15 відсотків втрати професійної працездатності з 01 лютого 2014 року безстроково, що підтверджується копією довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії АБ № 0008419 (а.с. 18).

У зв'язку з оскарженням позивачкою рішення МСЕК, 15 квітня 2014 року її повторний огляд був проведений Центральною МСЕК МОЗ України 15 квітня 2014 року. За копією довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії АБ № 0026599 від 15 травня 2015 року (а.с. 19) останній встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 01 лютого 2014 року довічно без визначення групи інвалідності.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з того, що право на відшкодування моральної шкоди потерпілому у зв'язку з трудовим каліцтвом виникає з моменту первинного встановлення органами МСЕК стійкої втрати працездатності.

Вперше стійка втрата професійної працездатності позивачці встановлена 22 січня 2008 року.

За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я може бути відшкодована одноразово, або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб

На підставі вищенаведених фактичних обставин та наданих позивачкою копій медичних документів про її неодноразове тривале лікування у зв'язку з трудовим каліцтвом (а.с. 13, 21-39, 53-55), суд вважає доведеним той факт, що позивачці була заподіяна моральна шкода, оскільки вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати додаткові сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

За ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

В порушення вимог ч. 4 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» відповідач як роботодавець не забезпечив позивачеві належні, безпечні і здорові умови праці.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-108цс14 від 06 листопада 2013 року, згідно якого за загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Суд також враховує роз'яснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», за якими не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Оскільки шкоди позивачці було завдано джерелом підвищеної небезпеки внаслідок керуванням ОСОБА_5 автонавантажувачем, держномер Т0307ДН, володільцем якого є відповідач, під час виконання ОСОБА_5 своїх трудових обов'язків в ТОВ «Біотрейд», і актом розслідування нещасного випадку встановлено, що шкоди позивачці завдано внаслідок порушення останнім п.п. 3.27, 3.43, 3.47 Інструкції з охорони праці № 28 для водія автонавантажувача з газовим двигуном YALE, саме відповідач на підставі ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1172 ЦК України несе відповідальність за шкоду завдану діями ОСОБА_5

Посилання представника відповідача на те, що не встановлена вина саме товариства в заподіянні позивачці шкоди, судом відхиляється, оскільки таке твердження ґрунтується на хибному тлумаченні відповідних приписів цивільного законодавства та суперечить положенням ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1172 ЦК України.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним судом України у постанові № 6-183цс14 від 03 грудня 2014 року, згідно якого законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Як зазначено у п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року, суд вирішуючи питання про відповідність Конституції України положень Закону України № 717-V від 23 липня 2007 року, яким скасоване право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, дійшов висновку, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки трудове каліцтво та стійка втрата професійної працездатності, як і спричинені ними моральні страждання позивачки, знаходяться в прямому причинному зв'язку з протиправною бездіяльністю відповідача та діями осіб, відповідальність за які несе відповідач, вищевикладені обставини, згідно положень ст. 237-1 КЗпП України, є достатньою підставою для підтвердження наявності у позивачки права на відшкодування їй моральної шкоди, завданої стійкою втратою працездатності на 25 %, та обов'язку відповідача здійснити таке відшкодування.

За ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я може бути відшкодована одноразово, або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Визначаючи розмір грошового відшкодування такої шкоди суд виходить з того, що позивачка просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди одноразово у розмірі 100000 грн.

Суд враховує рекомендації п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, згідно якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин; зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, з врахуванням:

?встановленого відсотка стійкої втрати професійної працездатності;

?глибини, інтенсивності, характеру, обсягу, тривалості перенесених позивачкою моральних страждань, істотності вимушених змін в організації життя позивачки;

?неможливості відновлення порушеного права позивачки - стійка втрата професійної працездатності встановлена безстроково і суд за наведених обставин не має підстав для висновку, що стан здоров'я потерпілої може бути відновлений або хоча б частково покращений;

?обставин спричинення позивачці трудового каліцтва;

?характеру отриманого позивачкою трудового каліцтва і пов'язаних із ним фізичних і моральних страждань;

?наслідків, спричинених отриманим позивачкою трудовим каліцтвом;

?основоположних засад розумності, виваженості, справедливості;

суд дійшов висновку, що заявлений позивачкою розмір грошового відшкодування моральної шкоди є надмірним. Необхідним, справедливим, розумним і достатнім за наведених обставин є грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000 грн.

Розподіляючи судові витрати, суд виходить з того, що статтею ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що дорівнює 487,20 грн. (1218 х 0,4).

Оскільки позивачку звільнено від сплати судового, зазначений судовий збір згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню до доходу Держави з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5, про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої стійкою втратою працездатності внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000 (дев'ять тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» до доходу Держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :