Справа № 155/2216/13-ц Провадження № 22-ц/773/826/15 Головуючий у 1 інстанції: Чонка В.В.
Категорія: 43 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А. ,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до виконавчого комітету Горохівської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання рішення, ордеру недійсними та виселення осіб з житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права власності за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

11 жовтня 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зазначеним позовом до виконавчого комітету Горохівської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, покликаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради №162 від 29 листопада 2006 року про виділення сім»ї відповідачів житлового будинку № 22 по вул. С.Лазо в м. Горохові та ордера №5 від 30 листопада 2006 року останні вселилися у вищезазначений житловий будинок.

Оскільки рішенням Апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2012 року скасовано рішення Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2006 року про визнання відумерлою спадщини, яка складається з житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами за адресою: вул. С.Лазо, 22, м. Горохів Волинської області, а 03 вересня 2013 року рішенням суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_7 до Горохівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок за адресою: вул.С.Лазо, 22, м. Горохів Волинської області було задоволено просила захистити її права як власника житлового будинку та визнати недійсними рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради від 29листопада 2006 року та ордер на зайняття житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, за адресою: вул. С.Лазо, 22, м. Горохів Волинської області, виселити ОСОБА_3 та членів його сімї ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 з даного житлового будинку.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на спірний житловий будинок мотивуючи тим, що за час проживання у спірному будинку, ним для потреб своєї сімї було здійснено його покращення, проведено капітальний ремонт, в результаті вчинення на законних підставах невідокремлюваних покращень будинковолодіння на суму 124877 грн. 51 коп. вартість переобладнання спірного житла істотно перевищує його ринкову вартість, що в розумінні ст. 332 ЦК України дає йому підстави заявляти вимоги про визнання права власності.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2014 року позов ОСОБА_7 до виконавчого комітету Горохівської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших членів сімї задоволено.

Визнано недійсним рішення виконкому Горохівської міської ради від 29 листопада 2006 року за № 162 про виділення житла сімї ОСОБА_3 та членам його сімї.

Визнано недійсним ордер від 30 листопада 2006 року на зайняття житлового приміщення, виданий ОСОБА_3 та членам його сімї за адресою: вул. С.Лазо, 22, м. Горохів Волинської області.

Постановлено виселити ОСОБА_3 та членів його сімї з займаного житлового будинку за адресою: вул. С.Лазо, 22, м. Горохів Волинської області.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права власності на спірний будинок відмовлено за його безпідставністю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить дане рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає, оскільки суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом не вказав, які правовідносини склались між сторонами та у звязку з цим, які норми матеріального права, підлягали до застосування.

Задовольнивши вимоги щодо виселення відповідачів із спірного житла, не зазначив осіб, що підлягали такому виселенню. Відтак таке рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому підлягає до скасування.

З матеріалів справи вбачається, 22 квітня 1999 року померла ОСОБА_9, а 09 травня 1999 року помер її чоловік ОСОБА_10, якому на підставі свідоцтва про право власності від 26 січня 2000 року належав житловий будинок з надвірними будівлями по вул. С.Лазо, 22 в м. Горохові Волинської області. Позивач по справі ОСОБА_7 успадкувала спірне нерухоме майно шляхом подачі 12 травня 1999 року заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, 29 листопада 2006 року органом місцевого самоврядування прийняте рішення №162 про виділення сім»ї ОСОБА_11 вказаного житлового будинку з надвірними спорудами а 30 листопада 2006 року видано ордер на вселення відповідачів в спірне житлове приміщення(а.с.3-4,8-10).

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2006 року, яке було скасоване судом апеляційної інстанції 7 листопада 2012 року, було задоволено заяву Горохівської міської ради про визнання спадкового майна, а саме: житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що в м. Горохові по вул. С.Лазо, 22, Волинської області відумерлим та передано його територіальній громаді.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Горохові по вул. С.Лазо, 22, Волинської області (а. с. 8-10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 141) 04 листопада 2013 року в Державному реєстрі здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_7 на житловий будинок, що знаходиться в м. Горохові по вул. С.Лазо, 22, Волинської області.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування повинні відповідати Конституції та законам України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вимог норм матеріального права колегія суддів приходить до висновку, що рішенням органу місцевого самоврядування від 29 листопада 2006 року та видачею останнім ордера сім»ї ОСОБА_3 на вселення в спірне нерухоме майно порушено Конституційні права ОСОБА_7 на право володіння та розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном.

За змістом ст.ст. 1296, 1268 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, та належить йому з часу відкриття спадщини, а відтак, у звязку із вчасним поданням ОСОБА_7 до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, у Горохівської міської ради були відсутні правові підстави для звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою, що встановлено судовим рішенням, а в подальшому для прийняття рішення про надання спірного житлового будинку сімї ОСОБА_3 та прийняття його до комунальної власності, оскільки такий належав на праві власності позивачу з 10 травня 1999 року.

Крім того, не можна вважати законним та обґрунтованим рішення Горохівської міської ради № 162 від 29 листопада 2006 року про виділення спірного житлового будинку, саме сімї ОСОБА_3, оскільки, як вбачається за його змістом дана сімя не перебувала першою на черзі, як сімя, що потребує поліпшення житлових умов.

Дане рішення фактично винесене лише по заяві ОСОБА_3, які просили надати їм саме будинок №22 по вул. С.Лазо в м. Горохові, з покликанням на клопотання жителів сусідніх вулиць та настоятеля Храму.

Тому рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради № 162 від 29 листопада 2006 року про виділення житлової площі сімї ОСОБА_3 є незаконним ордер, що виданий на підставі вказаного рішення не може вважатись дійсним оскільки відповідно до положень ст. 59 ЖК Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, щодо яких позивачем заявлено вимоги, підлягають виселенню з будинку №22 по вул. С.Лазо в м. Горохові з наданням іншого жилого приміщення в силу ст. 117 ЖК Української РСР.

Враховуючи те, що ордер визнано недійсним через допущені порушення Закону органом який надав таке житло та видав на це житло ордер, відповідно саме цей орган зобовязаний надати відповідачам інше жиле приміщення, яке за розміром та благоустроєм відповідає наданому їм за ордером, оскільки виконавчий комітет Горохівської міської ради жодного разу не зявився в судові засідання, що позбавляло суд можливості обговорити питання про надання відповідачам конкретного житла. Відповідачі вказували, що будь-яких письмових заяв до виконавчого комітету Горохівської міської ради, щодо забезпечення їх житлом, взамін того з якого можливе їх виселення, вони не подавали, а відтак таке питання і даним органом не вирішувалось.

Рішення суду про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний будинок є законним і обґрунтованим.

Власником спірного будинку з моменту відкриття спадщини, а саме з 10 травня 1999 року є ОСОБА_7, а тому відсутні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на будинок №22 по вул. С. Лазо в м.Горохові. Норма ст. 322 ЦК України не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки дана норма передбачає створення нової речі, в результаті переробки, що відсутнє в даній ситуації.

З врахуванням викладеного задоволення первісного позову та відмова у задоволені зустрічного позову у повній мірі забезпечить права власника ОСОБА_7, гарантовані їй Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини.

З врахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що подана відповідачем заява про застосування строку позовної давності для предявлення позову в частині визнання рішення органу місцевого самоврядування та ордера недійсними не може бути задоволене судом, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_7 у звязку з проживанням в іншій місцевості не знала і не могла знати про порушення її прав відповідачами. Про те, що позивач дізналась про порушення свого права лише в лютому 2012 року стверджується матеріалами цивільної справи за заявою Горохівської міської ради про визнання спадщини відумерлою, де з акту обстеження від 5 червня 2006 року №56 та судового рішення від 6 жовтня 2006 року слідує, що в спірному будинку більше 8 років ніхто не проживає. Крім того, апеляційна скарга із заявою про поновлення строку апеляційного оскарження подані позивачем у даній справі лише в липні 2012 року, тому колегія суддів приходить до висновку, що строки звернення з вказаними позовними вимогами до суду ОСОБА_7 не пропущені.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_7 звернулася до суду із позовними вимогами як власник спірного нерухомого майна, а прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення щодо нього та видача ордера відповідачем на вселення без відома власника свідчить лише про припущення відповідачів, що особа мала знати про порушення її прав в 2006 році.

З цих підстав колегія суддів не погоджується з мотивами апеляційної скарги щодо посилання відповідачів на ч.2 ст.59 ЖК України про застосування присічного трьохрічного строку для пред»явлення вимоги про визнання ордера недійсним.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Горохівського районного суду від 30 липня 2014 року в даній справі в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради № 162 від 29 листопада 2006 року про виділення житлової площі сімї ОСОБА_3

Визнати недійсним ордер на житлове приміщення № 5 від 30 листопада 2006 року, виданий ОСОБА_3 з сімєю із чотирьох чоловік на зайняття житлового будинку № 22 по вул. С. Лазо, в м. Горохів.

Виселити ОСОБА_3 та членів його сімї: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 з житлового будинку № 22 по вул. С. Лазо, в м. Горохів з наданням іншого жилого приміщення.

Зобов"язати виконавчий комітет Горохівської міської ради надати відповідачам ОСОБА_3 та членам його сім"ї ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 інше жиле приміщення, яке за розмірами і благоустроєм відповідає наданому за ордером.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: