Провадження № 22-ц/779/1905/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретарів: Турів О.М., Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 21січня 2013 року у сумі 616 403,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 21 січня 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого він надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 388 800,00 грн. строком до 26 лютого 2014 року, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 0,1% річних.

Посилаючись на те, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики грошових коштів утворилася заборгованість, яка станом на 11 грудня 2014 року становила 616 403,52 грн., з яких: 388 800,00 грн. - сума позики, 25 932,96 грн. - проценти за користування позики, 8 048,16 грн. - індекс інфляції, 193 622,40 - штраф., просив позов задовольнити.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та посилаючись на те, що з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за договором позики грошових коштів від 21 січня 2013 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_4, який виступає майновим поручителем за зобов'язаннями останньої, було укладено договір іпотеки від 21 січня 2013 року, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, позивач просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 616 403,52 грн. за договором позики грошових коштів від 21 січня 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на квартиру, припинення права власності іпотекодавців, в тому числі права володіння, права користування та права розпорядження квартирою, припинення права користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані в квартирі та виселення з квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 616 403,52 грн. за договором позики грошових коштів від 21 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 47,84 м2, житловою площею 29,88 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ОСОБА_2 відповідно до договору іпотеки від 21 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4

Припинено право власності та користування іпотекодавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4, квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору по 1 827,00 грн. з кожного

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що з моменту оформлення договору позики грошових коштів нею повернута значна частина суми коштів.

Зокрема, вона передавала ОСОБА_2 кошти в іноземній валюті, а саме: в доларах США на вимогу останнього. Сума повернутих коштів становила 22 200,00 доларів США, що станом на дату звернення позивача до суду за курсом НБУ 15,67 грн. за 1 долар США становило 347 874,00 грн.

Вказує, що ОСОБА_2 всі погашення по договору позики грошових коштів від 21 січня 2013 року записував у себе в спеціальному блокноті, де апелянт та позивач ставили підписи про погашення боргу по зазначеному вище договору.

Зазначає, що подальше виконання договору позики на умовах, що діють на даний час є порушенням принципу справедливості. Такі умови договору позики є, на думку апелянта, несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду відповідачу, споживача кредитних послуг.

Стверджує, що виконувала взяті на себе фінансові зобов'язання із січня 2013 року по січень 2014 року по договору позики грошових коштів від 21 січня 2013 року до того часу поки в неї не виникли фінансові проблеми.

Зазначає, що заборгованість повинна становити не 616 403,51 грн., а 40 926,00 грн., оскільки нею погашено тіло кредиту в сумі 347 874,00 грн., а позичалася сума 388 800,00 грн.

Крім того, звертає увагу суду на те, що договір позики грошових коштів від 21 січня 2013 року, примірник якого було подано позивачем по справі і на який його представник в судовому засіданні посилається як на доказ в рахунок обґрунтування задоволення своїх вимог заявлених в позові - з підстав передбачених ст. 57, 59, 60 ЦПК України є не допустимим доказом та засобом доказування по справі, оскільки даний договір є виконаний частково, а не в тій сумі як вказано в позовній заяві.

У зв'язку з наведеним, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 залишкову вартість заборгованості за договором позики грошових коштів від 21 січня 2013 року в сумі 40 926,00 грн.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених підстав.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 616 403,52 грн., шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності, припинення права власності та користування квартирою, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, оскільки відповідач не виконав умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу.

Проте, з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що 21 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач взяла в борг у позивача 388 800,00 грн., зі сплатою процентів в розмірі 0,1 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 26 лютого 2014 року.

Умовами договору було визначено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 26 лютого 2014 року) позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати штрафу в розмірі п'яти процентів місячних від загальної суми позики.

З метою забезпечення виконання цього договору, того ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачам на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання умов договору позики виникла заборгованість, яка станом на 11 грудня 2014 року становила 616 403,52 грн., з яких: 388 800,00 грн. - сума позики, 25 932,96 грн. - проценти за користування позики, 8 048,16 грн. - індекс інфляції, 193 622,40 - штраф.

29 вересня 2014 року позивач надіслав відповідачу повідомлення про необхідність сплати заборгованості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 5.3. укладеного між сторонами договору іпотеки, в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцями в строк до лютого 2014 року зобов'язання за основним договором, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов'язків оплати нотаріальних дій на іпотекодавців.

П. 5.4. договору іпотеки передбачено, що за домовленістю сторін, у разі невиконання іпотекодавцями зобов'язання за основним договором до 26 лютого 2014 року, цей договір передбачає, що 26 лютого 2014 року ОСОБА_2 набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за основним договором у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку».

Таким чином, в іпотечному договорі мається застереження щодо вчинення виконавчого напису, в той же час договір не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання щодо оплати заборгованості за договором позики.

У зв'язку з цим, враховуючи, що умовами договору іпотеки не було передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалення в цій частині нового рішення, яким слід відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмету іпотеки у власність, визнання на нього права власності, припинення права власності та користування квартирою.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2015 року в частині задоволення позову та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності, припинення права власності та користування квартирою відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук