РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Галінська В.В.

при секретарі - Калетинець Т.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2

представника відповідача Лободзінського Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з наступних підстав. 06 жовтня 1969 року і до 29 жовтня 2014 року (більше ніж 45 років) вона працювала у відповідача, останні посада і місце роботи перед звільненням - телеграфіст телеграфного відділення інформаційно-телекомунікаційного відділу приймального радіоцентру. Згідно наказу № 217 від 29.10.2014 року за підписом командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 її звільнено від посади і роботи відповідно п. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад. Витяг з наказу про звільнення і трудову книжку вона отримала 30 жовтня 2014 року. Рахує звільнення незаконним. Вона категорично стверджує, що ніякого скорочення штату, що стосується її посади перед звільненням у відповідача не відбувалось. Вказана посада збережена і існує в штаті відповідача, тільки за назвою перейменована з збереженням всіх професійних умов діяльності на цій посаді. При цьому перейменуванні посади вже звільнена їй ж посада не була запропонована. Інформація відповідача, що в результаті скорочення штату про можливість запропонувати їй вакантну посаду не відповідає фактичним обставинам, на її місце прийнята інша особа, посаду якої було дійсно скорочено за штатом.

Просить суд поновити її на посаді і роботі телеграфіста телеграфного відділення інформаційно-телекомунікаційного відділу приймального радіоцентру Військової частини НОМЕР_1 та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач позовні вимоги та їх обґрунтування підтримала повністю, просила позов задовольнити.

Представник позивача також підтримав позовні вимоги та їх обґрунтування, додатково вказав, що на позивача поширюється дія статті 42-1 КЗпП України. Однак суд, не приймає дані обґрунтування позову, так як предмет чи підстава позову ні позивачем, ні представником позивача не змінювалися і не уточнювалися, тому посилання на застосування до позивача ст.. 42-1 КЗпП України не входить до предмету доказування по даній справі.

Представник відповідача позов не визнав, подав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 59), пояснивши, що при звільненні позивачки порушень трудового законодавства відповідач не допустив. Позивач за два місяці попереджена про звільнення, повідомлена про відсутність вакантних посад. У встановлені законом строки їй був виплачений розрахунок та вихідна допомога, тому в задоволенні позову просить відмовити.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона працювала разом із позивачкою на посаді телеграфіста з 1997 року по 29 жовтня 2014 року. Вона також була звільнена у зв`язку із скороченням штату працівників і 30 жовтня 2014 року була повторно прийнята на роботу на посаду оператора електрозв`язку. Зазначила, що відбулися зміни лише в штатному розписі та змінилася лише назва посади, більш нічого не змінилося, залишилися попередні посадові обов`язки, не змінилася заробітна плата та місце роботи. На місце позивачки прийняли на роботу жінку, яка працювала на іншій посаді. Крім того, показала, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 як працювали, так і працюють у відповідача.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що підстав для задоволення позову не встановлено і в його задоволенні слід відмовити.

Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача з 06 жовтня 1969 року по 29 жовтня 2014 року, остання посада телеграфіст телеграфного відділення інформаційно-телекомунікаційного відділу приймального радіоценту (а.с.5).

Наказом № 217 від 29.10.2014 року звільнена з 29 жовтня 2014 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників (а.с. 3).

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального Штабу ЗС України від 17 березня 2014 року № Д-322/1/03, наказу начальника військової частини НОМЕР_2 від 28 березня 2014 року № 04, та переліку змін до штату № 6/025, у військовій частині НОМЕР_1 телеграфне відділення інформаційно-телекомунікаційного відділу приймального радіоцентру, що комплектувалося 9 працівниками ЗУ України було скорочено.

З 30 жовтня 2014 року у інформаційно-телекомунікаційному відділі приймального радіоцетру введено дві групи: каналоутворювальних систем та інформаційно-телекомунікаційних мереж. Введено нову посаду оператора електрозв`язку групи інформаційно-телекомунікаційних мереж інформаційно-телекомунікаційного відділу приймального радіоцентру з 30 жовтня 2014 року. На даних посадах працює на даний час 8 осіб. Свідок в судовому засіданні показала, що всі 8 осіб, як працювали, так і працюють у відповідача, що скорочення не відбулося, однак дані свідчення не спростовують факту скорочення штату працівників.

Суду доведено, що вакансій у відповідача, які могли би бути запропоновані позивачці, не було (а.с. 66).

Звільнення позивачки було погоджено головою профспілкової організації Г-3012 військової частини НОМЕР_1 , працівником ЗС України Опольським О.І. (а.с. 31)

22 серпня 2014 року була проведена бесіда з ОСОБА_1 , під час якої позивачка була повідомлена, що її посада згідно штату може бути скорочена, у разі скорочення посади вона може бути звільнена за ст.. 40 п. 1 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників) та повідомлена, що при можливості комплектування нової посади їй буде запропоновано призначення на іншу посаду на умовах строкового трудового договору (а.с. 31), тобто позивач була повідомлена за два місяці про можливе звільнення із роботи. Крім того, позивач була повідомлена про неможливість запропонувати їй посаду у військовій частині А 2798 16 вересня 2014 року (а.с. 28) від підписання аркушу попередження позивач відмовилася, а 24 вересня 2014 року була ознайомлена із даним аркушем попередження.

Вказівка на те, що позивач була попереджена про можливе її звільнення 30 жовтня 2014 року, а не 29 жовтня 2014 року не дає підстав для визнання звільнення незаконним, так як позивач була належним чином повідомлена про її звільнення за 2 місяці, навіть якщо враховувати попередження 24 вересня 2014 року.

Посилання позивачки на те, що вона мала переважне право на залишення на роботі у зв`язку із скороченням штатної чисельності посад працівників військової частини відповідно до ст.. 42 КЗпП України, не заслуговує на увагу, так як вакантних посад на які могла претендувати позивачка на момент її звільнення не було (а.с. 66).

Позивачка своєчасно отримала розрахунок при звільненні та вихідну допомогу, що нею не оспорюється.

За таких обставинах суд вважає, що при звільненні позивачки по ст. 40 п.1 КЗпП України відповідачем не порушено трудового законодавства та підстав для поновлення на роботі ОСОБА_1 не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05 травня 2015 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Рівненського міського суду В.В.Галінська