АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Борисової О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Лізиногова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №002111 від 10.01.2015 р., укладеного між нею та відповідачем, відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу автомобіль Nissan Juke, вартістю327 700,00 грн.,а вона зобов'язувалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно зумовами цього договору.

Зазначала, що перед укладенням договору лізингу представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в усній формі роз'яснив, що передумовою укладення договору лізингу є внесення передоплати 10% вартості автомобіля, що становить 32 770,00 грн., що як виявилося в подальшому, є винагородою компанії, а не першим авансовим платежем та частковою оплатою лізингових платежів.

14.01.2015 р. їїбуло повідомлено, що автомобіль не буде наданий у користування, оскільки не сплачено авансову суму в розмірі 50% від загальної вартості автомобіля.

Справа №758/572/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11135/2015
Головуючийусудіпершоїінстанції: Васильченко О.В.
Доповідачусудіапеляційноїінстанції: Усик Г.І.
Посилаючись на те, що умови договору лізингу є несправедливими по відношенню до неї як споживача послуг, та суперечать вимогам діючого законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів», просила з урахуванням уточнення, визнати його недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в рахунок повернення сплачених за договором фінансового лізингу коштів 32 770,00 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.07.2015 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначала, що суд першої інстанції не звернув увагу, що умови спірного договору єнесправедливими, оскільки обмежують її права як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та нормами Цивільного кодексу України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що відповідно до ч.1 ст.215, ч. 1 ст.230 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставами для визнання його недійсним.

Зокрема вказувала на встановлення договором жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання права споживачеві розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена сторонами на момент укладення договору.

Також вказувала на несправедливість 8.3, 8.8, 8.13, 8.1.4, 8.15 договору що надають право відповідачеві коригувати лізингові платежі в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту, а також збільшенням податків та інших обов'язкових платежів; неповернення сплачених лізингових платежів у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу; непропорційно великого розміру штрафу за дострокове погашення лізингових платежів та інше.

В судовезасіданняЧайка А.В. не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належно, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення судової повістки.

ПредставникТОВ «Лізинговакомпанія «Еталон»просивапеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 10.01.2015 р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 укладеного договір фінансового лізингу № 002111 з трьома додатками до нього, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» прийняло на себе зобов'язання придбати та передати позивачціавтомобіль Nissan Juke, вартістю327 700,00 грн., а ОСОБА_1 зобов'язувалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

За умовами п.п. 8.2.1 п. 8.2 договору перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладення цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору, авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача.

10.01.2015 р. ОСОБА_1 сплатилаТОВ «Лізингова компанія «Еталон» комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10% вартості предмету лізингу, що становить 32 770,00 грн.

06.02.2015 р. позивачказвернулася до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 002111 від 10.01.2015 р. та повернення їй сплачених за цим договором коштів.

Листом № 290 від 23.02.2015 р. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомило ОСОБА_1, що договір № 002111 від 10.01.2015 р. вважається розірваним з 06.02.2015 р., а сплачена комісія за організацію та оформлення договору не підлягає поверненню з урахуванням п. 12.11 договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору фінансового лізингу, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір був укладений з дотриманням вимог діючого законодавства, позивачка була ознайомлена з його умовами, відповідальністю за невиконання або порушення його умов, та підтвердила згоду на його укладення своїм підписом на кожному аркуші договору.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

За змістом ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.3 ст.6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не урахував, що договір фінансового лізингу невідповідає вимогам діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини та щодо несправедливості умов договору фінансового лізингу з огляду на те, що він не відповідає вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів зазначає наступне.

З укладеного між сторонами договору лізингуубачається, що він містить всі істотні його умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови в тому числі і відповідальності сторін за його невиконання, які ними були погоджені, що підтверджується їх підписами на кожній сторінці договору.

Твердження позивача про те, що пункти 5.4, 8.3, 8.8, 8.13-8.15, 12.1-12.3, 12.7, 12.10-12.12 договору порушують принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими.

Пунктом 5.4 сторони погодили зазначений у додатку№1 розмір комісії, як за організацію так і передачу предмета лізингу,визначили порядок їх сплати, а також збільшення чи зменшення розміру комісії в залежності від вартості предмета лізингу, в тому числі обумовили, що у випадку зменшення вартості предмета лізингу різниця комісії за організацію поверненню Лізингоодержувачу не підлягає, а в такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні платежі будуть визначені в додатковій угоді до цього договору.

Що стосується посилань позивача на несправедливість пунктів 8.3, 8.8., 8.13-8.15 договору, то зазначеними пунктами сторони погодили розмір лізингових платежів в залежності від зміни податкових платежів, конвертації гривні в іноземну валюту у зв'язку зі змінами ситуації на грошовому ринку. Доводи представника відповідача про те, що сторони погодили зазначені пункту договору добровільно та усвідомлено з огляду на нестабільну ситуацію з грошовою одиницею України - гривнею, оскільки предметом договору лізингу є автомобіль імпортного виробництва, які завозяться на територію України з-закордону, а тому зміна курсу національної валюти призводить до зміни ціни предмету лізингу, є обгрунтованими.

Додатком №1 до договору «Графік сплати першого лізингового платежу» - сплата авансового платежу (50% вартості предмета лізингу ) розраховуюється на 12 місяців а, замовлення (п.1.3) та передача (п.5.1) предмета лізингу лізингодавцем відбувається після сплати лізингоодержувачем цього авансового платежу, який може бути сплачено як рівними частинами щомісяця протягом року так і одноразово.

Оскільки позивачка не виконала зазначені умови договору, відповідач обгрунтовано відмовив їй у передачі предмета лізингу.

Право позивача на розірвання договору до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу передбачено п.12.11 Договору, відповідно до якого Лізингодавець повертає сплачені Лізингоодержувачу кошти за вирахуванням штрафу у розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу. Також штраф у розмірі 10% передбачений за дострокове погашення платежів. Зазначені умови договору були зрозумілі позивачці, і вона з ними погодилася. Ці умови не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та не завдають шкоди споживачеві, оскільки вони направлені на забезпечення виконання обумовленого погодженого сторонами строку та розмірів платежів, і застосовуються лише при їх невиконанні.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Зважаючи на викладенеколегіясуддіввважає,щорішення суду є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційноїскаргиправильністьвисновків суду першоїінстанції не спростовують, а тому вона задоволенню не підлягає.

Керуючисьст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегіясуддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: