У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою старшого прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в судах та при виконанні судових рішень військової прокуратури Західного регіону України на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив поновити строк для звернення до суду із позовом, визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлове приміщення (будівлю) - магазин «А-1», загальною площею 379,2 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 399398 грн 69 коп., зобов'язати ОСОБА_6 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України вказане нежитлове приміщення.

В обґрунтування позову зазначив, що 15 травня 2009 року проведено публічні торги, на підставі яких 21 вересня 2009 року між ОСОБА_6 (покупець) та концерном «Військторгсервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу спірного майна. Підставою для проведення торгів та укладення договору купівлі-продажу стало звернення до Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс» начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_7, який уповноважений на відчуження нерухомого майна директором концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8

Позивач вказував на те, що продаж спірного майна відбувся без достатніх правових підстав, оскільки особа, яка укладала оспорюваний правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, так як 12 лютого 2005 року окремим дорученням № 1235/з Міністр оборони України скасував довіреність видану ОСОБА_8 на право укладання договорів від імені Міністерства оборони України.

Окрім того, Фондом державного майна України у встановленому порядку не надавалося погодження на відчуження майна, яке є предметом вказаного договору купівлі-продажу.

Ураховуючи викладені обставини, а також те, що спірне майно було відчужено з порушенням порядку відчуження об'єктів державної власності, тобто без дозволу Міністерства оборони України, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі старший прокурор відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в судах та при виконанні судових рішень військової прокуратури Західного регіону України, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що концерн «Військторгсервіс» законно, на підставі чинного на час вчинення оспорюваного правочину дозволу від 18 жовтня 2004 року, здійснив відчуження спірних нежитлових приміщень. Окрім того, генеральний директор концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, видаючи довіреність від 29 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_7, діяв на підставі статуту концерну, а не на підставі довіреності від 04 жовтня 2004 року, яка втратила свою чинність 17 лютого 2005 року. Таким чином, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Проте погодитися із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 04 жовтня 2004 року Міністром оборони України видано довіреність на ім'я начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8, згідно якої останній отримав право надання від імені Міністерства оборони України дозволу підприємствам військової торгівлі на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання.

18 жовтня 2004 року начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8, діючи на підставі довіреності від 04 жовтня 2004 року, надав дозвіл начальнику державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_7 на відчуження нерухомого майна, зокрема, нежитлового приміщення (будівлі) - магазину «А-1», загальною площею 379,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Окремим дорученням Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року вище вказану довіреність від 04 жовтня 2004 року визнано недійсною. Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України, представництво за довіреністю припинено.

Відповідно до п. 2 наказу Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 державне господарське об'єднання «Концерн «Військторгсервіс» стало правонаступником усіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

Листом Генеральної прокуратури України від 15 березня 2006 року повідомлено, що дозволи, видані начальником Головного управління торгівлі Тилу міністерства оборони України ОСОБА_8 підприємствам (установам) військової торгівлі на відчуження майна, що закріплено за ними на праві повного господарського відання, до моменту скасування вказаної вище довіреності вважаються дійсними на час їх дії і можуть використовуватися підприємствами за призначенням.

29 грудня 2008 року ОСОБА_8 як генеральним директором концерну «Військторсервіс», який діяв на підставі статуту концерну, видано довіреність на ім'я начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_7, якою він уповноважив останнього укладати від імені концерну «Військторгсервіс» будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, договори оренди з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства Оборони України, а також укладати додаткові договори до раніше укладених договорів, розривати раніше укладені договори.

21 вересня 2009 року між концерном «Військторгсервіс», в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_7 (продавець), який діяв на підставі довіреності від 29 грудня 2008 року, та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі протоколу про хід публічних торгів, проведених 15 травня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» у м. Рівному, продав покупцеві нежитлове приміщення (будівлю) - магазин «А-1», загальною площею 379,2 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Звертаючись до суду із позовом, Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері указував на те, що довіреністю від 29 грудня 2008 року ОСОБА_7 не уповноважувався самостійно здійснювати відчуження нерухомого майна, а лише із дозволу на це органу управління майном концерну «Військторгсервіс» - Міністерства оборони України (п. 1.1. статуту концерну «Військторгсервіс»).

Разом з тим, Міністерство оборони України дозволу на відчуження нежитлового приміщення (будівлі) - магазину «А-1», загальною площею 379,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не надавало.

Окрім того, позивач вказував на те, що термін дії дозволу на відчуження нерухомого майна становить не більше 12 місяців з дня його надання, а тому дозвіл від 18 жовтня 2004 року припинив свою дію у 2005 році.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суд першої інстанції зазначених вище доводів сторін щодо права розпорядження спірним нерухомим майном без згоди Міністерства оборони України та без погодження із Фондом державного майна не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив та не дослідив положень статуту концерну «Військторгсервіс», на підставі яких у останнього виникає право на розпорядження майном (зокрема, п. п. 7.3. та 7.5. статуту).

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги; в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, характер правовідносин, що виник між сторонами, та правова норма, яка підлягає до застосування для їх вирішення судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу старшого прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в судах та при виконанні судових рішень військової прокуратури Західного регіону України задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик