Справа № 367/1571/14-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючої судді Саранюк Л. П.

при секретарі Данюк А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ірпінського міського суду при судовому розгляді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ПАТ "Укрсоцбанк", ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому посилається на те, що він проживав у АДРЕСА_1 разом з відповідачкою 1 (ОСОБА_2, яка є його матір'ю) та мали у власності по 1/2 квартири яку разом приватизували. Він поїхав на заробітки у Португалію та залишив сестрі - відповідачу 2 ( ОСОБА_3) про всякий випадок доручення вести його справи, оскільки мама знаходилась на лікуванні у психоневрологічному диспансері.

З рідними весь час підтримував стосунки та пересилав їм гроші.

В 2010 році приїхав із заробітків додому і до квартири не міг заселитись, бо у квартирі проживають квартиранти і з їх слів стало відомо, що їх заселила його сестра.

Також стало відомо, що у 2006 році дружина визнала його безвісно відсутнім.

Відповідачка 2 взяла у банку кредит під заставу квартири.

У жовтні 2012 року він дізнався, що сестра скориставшись довіреністю оформила договір дарування 1/2 квартири, що належала позивачу, на матір.

А пізніше за договором дарування оформила всю квартиру на себе та під заставу квартири взяла кредит у банку.

Третя особа, що є дружиною позивача також зіграла у даній справі роль - визнала позивача безвісно відсутнім хоча їй було відомо про його місце знаходження.

Договір дарування 1/2 квартири у АДРЕСА_1 укладений між відповідачем -1 ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 від 16.02.2001 року є недійсним.

Його представник обманула його маму про необхідність такої угоди та обернула майно на свою користь за двома угодами - закон ст.62 ЦК України /редакція 1963 року/ забороняв укладати угоди відносно себе особисто.

Крім того одна із сторін не розуміла значення своїх дій будучи обдарованою - ст.55 ЦК України - редакція 1963 року. Відповідно до ст.243 ЦК України - редакція 1963 року, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Він будучи власником, ніякого майна не передавав бо не знаходився у межах України, а довірена особа не була повноважною на передачу майна.

Ніякі органи не повідомляли, що реєстрацію права власності його переоформлено, договір дарування квартири у АДРЕСА_1 укладений між відповідачем -1 ОСОБА_2 та відповідачем 2 ОСОБА_3 від 21.03.2007 року є недійсним в силу ст.225 ЦК України.

Він про дані угоди нічого не знав і не схвалював позбавлення його житла безоплатно, тобто відсутня його воля.

Знаючи про незаконність заволодіння майном сестра скориставшись хворобою матері оформила новий договір дарування на себе і потім оформила кредит.

Про те, що квартира у іпотеці йому повідомили квартиранти.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просить визнати недійсним договір дарування 1/2 квартири у АДРЕСА_1 укладений між відповідачем -1 ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 від 16.02.2001 року. Визнати недійсним договір дарування квартири у АДРЕСА_1 укладений між відповідачем -1 ОСОБА_2 та відповідачем - 2 ОСОБА_3 від 21.03.2007 року.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задоволити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала. Суду пояснила, що разом з сином в добровільному порядку відвідали нотаріуса і склали доручення, так як син мав намір на постійно виїхати на роботу і проживати в Португалію. Просила в позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник проти позову заперечували в повному обсязі та просили відмовити, мотивуючи свої заперечення тим, що позивач своїм дорученням від 04.09.1999 року конкретно вказав на які дії він уповноважував сестру, а саме розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти, заставити, здати в оренду) спірну квартиру. І зробив він це разом з матір'ю так як мав намір виїхати на постійне місце проживання до Португалії і повертатися в Україну він бажання не мав та в Португалії він був 10 років.

І мати і брат віддавали звіт своїм діям при оформленні вищевказаної довіреності, а також мати при оформленні договорів дарування.

Треті особи по справі ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час, місце та дату судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов не підлягаючим до задоволення по слідуючих підставах:

Судом встановлено, що 4 вересня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склали довіреність на ім'я ОСОБА_3 щодо розпорядження кв. АДРЕСА_1.

16.02.2001 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 (згідно довіреності) уклала договір дарування 1/2 частини кварти , що належала ОСОБА_1 на ОСОБА_2.

21.03.2007 року ОСОБА_2 оформила договір дарування всієї вищевказаної квартири на ім'я ОСОБА_3

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідності до ст. 57 ЦК України в редакції 1963р. угода укладена в силу зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою стороною або внаслідок обману може бути визнана судом недійсною.

Позивач не надав докази того, що договір дарування від 16.02.2001р. був укладений внаслідок обману чи в силу зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою.

Твердження позивача, що він ніякого майна не передавав, бо не знаходився у межах України, а довірена особа не була повноваженою на передачу майна, також не знайшло свого підтвердження.

Позивач вказує, що він про угоди не знав і не схвалював позбавлення його житла безоплатно, та була відсутня його воля.

В матеріалах справи є Постанова про закриття кримінального провадження від 19 квітня 2013 року Ірпінського MB ГУ МВС України в Київській області, що була досліджена під час розгляду справи.

В судовому засіданні в якості свідка була допитана нотаріус ОСОБА_5, яка підтвердила, що позивач надав довіреність саме на розпорядження своїм майном. Також вона повідомила, що вона роз'яснювала наслідки підписання довіреності.

Вона також підтвердила, що при укладенні довіреності були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і вони також поставили свої підписи і в реєстрі.

Для огляду на запит суду нотаріус надала Реєстр №1 нотаріальних дій на 1999 рік, де вказуються номер нотаріальної дії, дата, найменування і місце проживання осіб для яких вчинено нотаріальну дію, документ, що встановлює особу, суть нотаріальної дії,, розписка. (а.с.101-102 ).

Це в свою чергу спростовує твердження позивача і його представника про те, що він мав намір виїхати за кордон на короткий термін.

Твердження представника позивача, що ОСОБА_1 давав ОСОБА_3 довіреність тільки для того, щоб вона утримувала та покращила його майно, оскільки він не мав наміру залишатися за кордоном назавжди, також не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Зокрема, це вбачається із копії довіреності від 4 вересня 1999р., згідно якої він довірив ОСОБА_3 виписати його з спірної квартири.

Як слідує з довіреності, позивач конкретно вказав, які дії він доручає разом з матір'ю на ім'я сестри провести зі спірною квартирою (а.с. 10).

Позивач стверджує, що одна із сторін не розуміла значення своїх дій будучи обдарованою -ст.55 ЦК України -редакція 1963р.

Проте, це твердження також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Так згідно довідки Бучанської міської поліклініки № 250 від 03.09.2013 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно перебуває на обліку " Д" у психіатра з 05.11.1997 р. Проте дієздатність не втрачена, опікунство не призначали (а.с. 73).

Періодично ОСОБА_2 проходила лікування в КЗ КОР Київській обласній психоневрологічній лікарні № 2.

Проте знову ж таки її виписували після покращення її стану здоров'я.

В період укладення договорів ОСОБА_2 на лікуванні в лікарні не перебувала (а.с. 7 ).

В судовому засіданні 17.06.2014р., нотаріус, що посвідчувала довіреність від 4.09.1999р. та договір дарування від 16.02.2001р., пояснила: "коли в неї виникає хоча найменший сумнів в недієздатності особи, вона нічого не засвідчує."

Вона завжди запитує прізвище, ім'я по-батькові осіб, що звернулись до неї , запитує по якому питанню вони прийшли до неї, а також до підписання правочину роз'яснює їм наслідки укладення правочину та перепитує чи зрозуміли вони їх наслідки. Для неї важливо, щоб людина підтвердила свої наміри.

Підстав для сумніву у дієздатності ОСОБА_2 в неї не було.

Отже, із пояснень ОСОБА_2, вбачається що вона пам'ятає, що вони разом із сином писали доручення. Вона змогла описати де знаходився нотаріус. Вона розуміла, що після підписання договору дарування квартира стала її. Вона пояснила також чому потім переоформила всю квартиру на дочку - ОСОБА_3

Тобто всі присутні в судовому засіданні змогли пересвідчитися, що ОСОБА_2 розуміла і розуміє значення своїх дій.

Позивачем вже подавався позов про визнання договорів не дійсними. Головуючий по справі був Линник В.Я. Провадження по справі було відкрите 02.08.2013р. цивільна справа № 367/5311/2013. По даній справі позивач подав заяву про залишення своєї позовної заяви без розгляду (а.с. 74)

Зазначена справа була оглянута під час розгляду даної справи. В матеріалах цивільної справи є акт комісії судово-психіатричної експертизи № 296 ц. від 17.12.2013р. У висновках вказано : "ОСОБА_2 16.02.2001р. та 21.03.2007р. за своїм психічним станом ( на ті часи вона страждала на шизофренію, але перебувала в стані ремісії) могла розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними (а.с. 76-79).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 27 від 15.01.2015р., що була проведена Київським міським центром судово-психіатричних експертизи за клопотанням позивача ОСОБА_2 під час укладення договорів дарування від 16.02.2001 та 21.03.2007 за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 166 -172).

Тобто факт її дієздатності також підтверджено і лікарями судово-психіатричних експертиз.

Також, як пояснила відповідач ОСОБА_3, дружина позивача погрожувала забрати частину квартири позивача, за його борги по аліментам, тому це також послужило фактом по переоформленні квартири

Основною підставою укладення договору дарування від 21.03.2007р. стало те, що позивач поїхав в Португалію назавжди і 10 років там знаходився і наміру повертатися не мав, матері - ОСОБА_2 не допомагав, їй було важко жити самій, а саме тому вона й вирішила оформити квартиру на дочку, щоб піти жити до неї і та б її доглядала.

Згідно п.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. І саме тому ОСОБА_2 на свій розсуд розпорядилась майном, що їй належало.

Оскільки позивачем не було надано беззаперечних доказів для визнання вказаних договорів недійсними, то його позов не підлягає до задоволення.

Позивач у позовній заяві вказав, що про договори дарування йому стало відомо у жовтні 2012 року. Це він твердив і в поясненнях в судовому засіданні.

За правилами ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу Правилами ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Ст. 258 ЦК України регламентує спеціальну позовну давність до окремих видів вимог.

До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік (п.5 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Тобто, якщо взяти до уваги те, що про договори дарування позивачу стало відомо в жовтні 2012 р. то позивач мав подати заяву про їх оспорення до жовтня 2013 року. Із позовом про визнання договорів дарування недійсними позивач звернувся 19.03.2014 року.

Поскільки судом не здобуто безспірних доказів на підтвердження позовних вимог позивача, не надав суду таких доказів і сам позивач, то суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог

На підставі ст. ст. 203, 215, 655, 657 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 6, 15, 79, 118-121, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлено 01.04.2015 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л. П. Саранюк