АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/1991/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1751/К/15 Ткаченко С.В.
Категорія 27 (І) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Масловій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі осіб, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення суми вкладу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,(надалі ПАТ «Банк Фінанси та Кредит») про захист прав споживачів та стягнення суми вкладу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що 17.12.2014 року між нею та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено договір банківського вкладу в сумі 35 000 грн. строком на три місяці по 17.03.2015 року, з виплатою 25 % річних.

18 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з проханням повернути суму вкладу в розмірі 35 000,00 гривень, однак їй було відмовлено з посиланням на скрутне фінансове становище та до теперішнього часу не повернуто суму вкладу .

В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань, банк заподіяв їй моральну шкоду, внаслідок чого вона перенесла гіпертонічну кризу, вона позбавлена можливості використовувати власні кошти для потреб своєї родини, а тому просить стягнути з відповідача на свою користь суму вкладу у розмірі 35 000,00 грн., 3% річних за прострочку зобов'язання у розмірі 87,50 грн. та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2015 року позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди, на підставі заяви ОСОБА_3, залишено без розгляду.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2015 року позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та стягнення суми вкладу задоволено .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_3 суму вкладу за договором-заявою № 305835/45048/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) « Нові гроші « від 17.12.2014 р. у розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) гривень та 3% річних за прострочку зобов'язання у розмірі 87 (вісімдесят сім) гривень 50 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на користь держави судовий збір у розмірі 350 (триста п'ятдесят) гривень 87 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на момент звернення позивача до суду діяла постанова НБУ № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», згідно положень якої уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. При цьому на момент ухвалення судом рішення діяла постанова НБУ № 354, якою встановлено аналогічні обмеження щодо розміру грошових коштів в іноземній валюті, які можуть бути видані поточних або депозитних рахунків клієнтів.

Крім того, позивачем не були дотримані вимоги Депозитного договору щодо належного оформлення заяви про повернення вкладу, а сааме, не був зазначений спосіб отримання вкладу, тому залишок коштів після закінчення строку розміщення вкладу зберігався в Банку на умовах вкладу на вимогу. Відповідно до абз. 4 п. 5.2 Основних умов, нарахування процентів на суму вкладу на вимогу після закінчення строку розміщення депозитного вкладу за період подальшого знаходження коштів у користуванні Банку, здійснюється по процентній ставці за вкладом на вимогу, розмір якої встановлено тарифами банку та є чинним у період знаходження коштів на вкладі на вимогу.

На думку апелянта, сторони договірних правовідносин визначили, що проценти за користування коштами банківського Вкладу нараховуються у повному обсязі лише протягом певного, визначеного строку з 17.12.2014 р. по 17.03.2015 року, а тому нарахування процентів після закінчення визначеного строку розміщення вкладу здійснюється по процентній ставці за вкладом на вимогу, в зв`язку з чим, обов'язок Банку по нарахуванню та виплаті Вкладнику передбаченого Договором розміру процентів по вкладу припинився в обумовлені Оскаржуваним договором строки.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, на те що прострочення виконання зобов'язань Банком не сталося, а тому стягнення 3% річних суперечить вимогам ст.625 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» укладено договір-заява № 305835/45048/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» згідно якого ОСОБА_3, як вкладник, внесла на вкладний рахунок ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 35 000,00 грн. на строк з 17 грудня 2014 р. по 17 березня 2015 р.

Відповідно до п. 2 договору сторони погодили, що за час користування коштами протягом строку визначеного п.1 цього Договору-заяви Банк нараховує та сплачує вкладникові проценти за ставкою 25% річних.

Згідно п. 6 договору, після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями 5.1. Основних умов.

Пунктом 7 Договору - заяви передбачено, що строк розміщення вкладу, визначений п. 1 цього договору-заяви, не може бути продовжений сторонами.

Факт внесення відповідної суми грошових коштів позивачем на депозитний рахунок Банку підтверджується квитанцією від 17.02.2014 р. (а.с. 5).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що не може отримати грошові кошти у зв'язку з закінченням строку дії депозитного договору від 17.12.2014 року, а тому просила стягнути з відповідача на її користь кошти за договором банківського вкладу з урахуванням 3% річних у розмірі 87,50 грн., всього в сумі 35 087, 50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором - заявою № 305835/45048/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) « Нові гроші « від 17.12.2014 року та не повернув позивачу належні їй грошові кошти за договором банківського вкладу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» поняття вкладу (депозиту) визначається, як кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на певний строк зберігання.

Договір у силу ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до положень ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Характер правовідносин сторін такий, що клієнт передає банку суму грошей, які є об'єктом права власності, та кореспондує банку право можливості користування ними для отримання певної вигоди на ринку фінансових послуг. Одночасно банк приймає на себе зобов'язання зберігати суму коштів та повернути вкладнику еквівалентну їх суму за умовами договору.

За змістом ст.41 Конституції України право власності є непорушним. Це означає, що воно за будь-яких умов повинно бути захищено, крім випадків коли таке право допускається звуженню, що обґрунтовано законом.

Таким чином, ОСОБА_3, звернувшись до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про повернення грошових коштів, залучених Банком на підставі договору- заяви № 305835/45048/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) « Нові гроші « від 17.12.2014 року, діяла у відповідності до вищезазначених положень Цивільного кодексу України. Однак, відповідач по закінченню строку дії договору банківського вкладу, не виконав вимоги вищезазначених норм Закону та не видав на вимогу позивача суму банківського вкладу.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем порядку повернення вкладу, а також посилання відповідача на існування постанов НБУ України щодо обмеження видачі (отримання) розміру готівкових коштів до 15000,00 грн. на добу, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahin і PerihanSahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року).

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності ОСОБА_3 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вбачається з матеріалів справи 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» укладена договір-заява № 305835/45048/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» згідно якого ОСОБА_3, як вкладник, внесла на вкладний рахунок банку НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 35 000,00 грн. на строк з 17 грудня 2014 р. по 17 березня 2015 р.

Таким чином, 17.03.2014 року закінчився строк дії договору, відповідно до п.7 якого строк розміщення вкладу, не може бути продовжений сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 зверталась до відповідача із заявами про виконання Банком умов договору депозитного вкладу та повернення йому грошових коштів, на що 19.05.2015 року представником Банку йому було дано відповідь про те, що в зв'язку з закінченням дії депозитного договору, запропоновано позивачу звернутись до установи Банку для подальшого обслуговування (а.с.18)

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, та стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та стягнення на користь позивача суми вкладу в розмірі 35 000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що прострочення виконання зобов'язань Банком не сталося, а тому стягнення 3% річних суперечить вимогам ст.625 ЦК України, колегія до уваги не бере з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З вищевикладеного вбачається, що оскільки відповідачем не виконано умови договору депозитного вкладу, укладеного з позивачем щодо повернення депозитного вкладу, а тому Банк повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, в зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, в сумі 87, 50 грн., розрахунок якої перевірено колегією суддів і він є правильним..

Доводи апеляційної скарги щодо не належного оформлення заяви про повернення банківського вкладу колегія суддів до уваги не бере, оскільки це не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення. Заява подана позивачем до закінчення дії договору та з неї вбачається бажання позивача отримати свій вклад по закінченні дії договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обов'язок Банку по нарахуванню та виплаті Вкладнику передбаченого Договором розміру процентів по вкладу припинився в обумовлені оскаржуваним договором строки є безпідставними, оскільки позивачем вимоги щодо стягнення процентів заявлено не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 12 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили

Головуючий:

Судді: