Провадження № 22-ц/779/1769/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Проскурніцького П.І.,

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача Смолінського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» про стягнення суми страхового відшкодування за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» про стягнення суми страхового відшкодування.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що поза увагою суду залишився той факт, що він фактично був на листку непрацездатності 77 днів, а страховою компанією йому відшкодовано 4129,20 грн. за шкоду, пов'язану з лікуванням, за 108 днів його лікування у розмірі 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі. Розрахунок вказаного страхового відшкодування страховиком проведено відповідно до ст. 24.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону), всупереч того, що ним було подано страховику документи про те, що він є приватним підприємцем, тобто особою, яка забезпечує себе роботою самостійно, і порядок нарахування страхового відшкодування такої шкоди встановлений ст. 25 вказаного Закону.

При цьому не відповідають фактичним обставинам справи, на думку апелянта, і твердження суду про те, що його представник не надав суду доказів, що він подавав відповідачу відомості про те, що він є приватним підприємцем, а також копії декларацій про його дохід за попередній рік і рік, коли трапився страховий випадок. Такі твердження спростовуються змістом його заяв від 11.01.2014 року та 10.03.2014 року і доданими до них документами.

Також апелянт зазначає, що у зв'язку з неправильним нарахуванням страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з лікуванням в сумі 4129,20 грн., неправильно визначено страховиком і розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст. 26-1 Закону в розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Апелянт зауважує і про те, що суд неправомірно відмовив в задоволенні його вимоги про відшкодування витрат, понесених на послуги евакуатора в сумі 1800 грн., оскільки такі підтверджені документально, а висновок суду про недоведеність цієї вимоги не ґрунтується на матеріалах справи.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів. Також зазначив, що суд безпідставно відмовив апелянту у вимозі про відшкодування йому судових витрат, понесених на оплату надання правової допомоги.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити. Рішення суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 13.07.2013 року на автодорозі М-11 Львів-Шегині мала місце ДТП за участю автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля МАН 18.463, д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 (а.с. 86-87).

Вироком Мостиського районного суду Львівської області від 29.10.2013 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 4-5).

На момент ДТП ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ТзОВ «ТР-ТРАНС» (а.с. 64).

Згідно Полісу №АС/3088887 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів від 17.06.2013 року цивільно-правова відповідальність ТзОВ «ТР-ТРАНС» була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Галицька» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн., життю та здоров'ю потерпілого - 100 000 грн. (а.с. 3).

15.07.2013 року ТзОВ «ТР-ТРАНС» повідомило ПрАТ «Страхова компанія «Галицька» про страховий випадок, що стався 13.07.2013 року (а.с. 89-90).

Судом також встановлено, що внаслідок ДТП було пошкоджено транспортний засіб позивача ОСОБА_4 і він зазнав значних травм та перебував на лікуванні 77 днів, що підтверджується копіями листків непрацездатності (а.с. 8-9).

Згідно виписки з рахунку позивача від 05.05.2014 року, ПрАТ «Страхова компанія «Галицька» 30.04.2014 року виплатило ОСОБА_4 19 248,46 грн. страхового відшкодування (а.с. 28).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 в стягненні з відповідача страхового відшкодування в розмірі 68357,5 грн., з яких: 60631,84 грн. - сума відшкодування відповідно до ст. 24.2 Закону, 1880 грн. - витрати на евакуатор для перевезення автомобіля з місця ДТП до місця проживання, 2670,12 грн. - витрати, понесені на лікування, консультації, переїзди до медичного закладу, 3255,94 грн. - моральна шкода, виходячи з розміру 5% від суми страхового відшкодування, та судових витрат по справі (уточнена позовна заява на а.с. 122), суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно нараховано та виплачено позивачу страхове відшкодування згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 17.06.2013 року в розмірі 19 248,46 грн. Позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування в більшому розмірі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Апелянтом оскаржується рішення про відмову в позові в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з лікуванням; моральної шкоди, та витрат на евакуатора.

Саме в цій частині переглядається справа апеляційним судом в силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що за даними розрахунку на виплату страхового відшкодування по страхуванню цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів за шкоду, пов'язану з лікуванням потерпілого (а.с. 61), позивачу відшкодовано 4 335,46 грн., з яких: 4 129,20 грн. - мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з лікуванням (108 дн ? 1/30 мінімальної заробітної плати на день страх. випадку) та 206 грн. 46 коп. - моральна шкода (5% від розміру страхової виплати за шкоду життю та здоров'ю), а згідно розрахунку на виплату страхового відшкодування по страхуванню цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів за шкоду, пов'язану з пошкодженням транспортного засобу (а.с. 91) позивачу відшкодовано 14 913 грн.

Стаття 1187 ЦК України встановлює суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В даному випадку суб'єктом, який несе відповідальність за спричинення шкоди позивачу внаслідок ДТП є ТзОВ «ТР-ТРАНС», цивільно-правова відповідальність якого на час ДТП була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Галицька»

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу дії ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.

Відповідальність за шкоду, пов'язану з лікуванням потерпілого, встановлено ст. 24.2 Закону, відповідно до якої мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я, але не більше 120 днів. За змістом уточненої позовної заяви саме відповідно до ст. 24.2 Закону представник позивача просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 60631,84 грн.

Як встановлено судом першої інстанції в судовому засіданні представник позивача обґрунтував розмір такої шкоди відповідно до ст. 25 Закону, якою передбачено, що у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, неотримані доходи обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною.

Судом досліджено докази, на які зіслався представник позивача і які мались в матеріалах справи, зокрема заяви ОСОБА_4 до страхової компанії «Галицька» про уточнення суми страхового відшкодування та його виплату від 11.01.2014 року та від 10.03.2014 року, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та свідоцтво платника єдиного податку, відповідно до яких вид господарської діяльності ОСОБА_4 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту, довідку Бережанського відділення Козівської ОДПІ про його доходи за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року в розмірі 302517 грн. та довідку про доходи останнього за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року в розмірі 87650 грн. Наведеним доказам судом першої інстанції дано оцінку в сукупності з іншими встановленими обставинами справи, на підставі яких суд дійшов висновку, що позивачем подано відповідачу неналежні докази для проведення йому страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з лікуванням, відповідно до ст. 25 Закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_4 є не тільки особою, яка забезпечує себе роботою, а фактично є роботодавцем. Він має декілька кіосків, в яких працюють продавці, з якими він уклав трудовий договір і яким він виплачує заробітну плату. Він несе витрати по утриманні приміщень для торгівлі, для закупівлі товарів та інші витрати. За даними вищенаведених довідок не вбачається, що в них відображено суму чистого доходу ОСОБА_4

Також слід зазначити, що весь час ОСОБА_4 перебував на амбулаторному лікуванні, а не стаціонарному і доказів, що в період перебування на листку непрацездатності він не міг проводити підприємницьку діяльність, останній не надав.

Більше того, судом встановлено, що листки непрацездатності не оплачені позивачу Фондом соціального страхування відповідно до ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві» у зв'язку з тим, що він не відкрив рахунку та не сплачував страхові внески відповідно до Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнодержавне соціальне страхування».

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що відповідачем страхове відшкодування позивачу нараховано та виплачено правильно з урахуванням положень ст. 24.2 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доводи апелянта про те, що згідно листків непрацездатності він перебував на лікарняному 77 днів, а відповідачем розрахунок страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з лікуванням, проведено, виходячи з 108 днів, не спростовують правильності рішення в цій частині. Як пояснив представник відповідача, позивач не в один раз подав страховій компанії всі листки непрацездатності, а декілька разів їх приносив, а також приносив листки непрацездатності своєї дружини, якій вони також проводили страхові відшкодування, тому й помилились в підрахунку днів, але вони не ставлять питання про повернення зайво виплаченого.

Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про страхове відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю, так як в силу ст. 26-1 Закону потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, страховиком відшкодовується моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову в позові і в цій частині.

Безпідставними є також доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні його вимоги про відшкодування витрат, понесених на послуги евакуатора в сумі 1800 грн., оскільки ним до матеріалів справи додано договір про надання транспортних послуг від 08.10.2013 року та акт виконаних робіт (а.с. 17-18), однак не долучено квитанції чи іншого платіжного документу, який би підтверджував оплату вказаних послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Проскурніцький П.І.