У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від

19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 2 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 150 тис. грн з кінцевим строком повернення до 2 листопада 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 2 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав банку в іпотеку належний йому на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку. Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 липня 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на зазначений будинок. Проте рішення суду не виконано, заборгованість не погашена.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд виселити з квартири, яка є предметом іпотеки, відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банком було виконано вимоги ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо письмової вимоги про виселення, яку відповідачі добровільно виконати відмовляються.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 2 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 150 тис. грн з кінцевим строком повернення до 2 листопада 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 2 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав банку в іпотеку належний йому на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 липня 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на зазначений будинок. Зазначене рішення у встановленому законом порядку не виконано.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки від 2 листопада 2007 року предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 належить іпотекодавцеві на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва утлого будинку, посвідченого 18 січня 1974 року Новобузькою державною нотаріальною конторою за № 83.

Таким чином, в іпотеку банку передано житловий будинок, побудований не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відповідачі не підлягають виселенню з нього без надання іншого жилого приміщення.

Проте суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик