САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/1722/15-ц
Провадження № 2/206/616/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2015 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Зайченко С.В., за участю секретаря Щербини Є.С., представника позивача-третьої особи ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого без балансового відділення (ТВБВ) філії ОСОБА_1 обласне управління АТ "Ощадбанк", третя особа ОСОБА_6 про визнання припиненим договору іпотеки ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувшись з даним позовом та в подальшому уточнивши позовні вимоги просила, визнати іпотечний договір від 05.03.2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Лівобережне відділення №8420 ВАТ «Ощадбанк» та нею припиненим з 26 жовтня 2011 року, мотивуючи тим, що 05 березня 2008 року між ОСОБА_6 та відповідачем укладено кредитний договір №33/08 від 05.03.2008 року про отримання останньою кредитних коштів на споживчі потреби в сумі 500 000 грн. та сплати процентів 15,5% річних.

В забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором, між нею та відповідачем було укладено іпотечний договір, відповідно до якого вона передала відповідачу в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №23, корп. 1, будинку 1-а по вул. Леніна у м. Дніпропетровську.

Договором відновлювальної кредитної лінії від 05.03.2008 року укладеним між ОСОБА_6 та відповідачем передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань, щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений у п.1.2 цього договору.

П.1.2 кредитного договору передбачено, що позичальник погашає суму заборгованості за кредитом щомісячно рівними частинами до останнього числа кожного місяця.

ОСОБА_6 з 31 січня 2011 року неналежним чином виконує взяті на себе зобовязання.

Отже, з 01.02.2011 року у відповідача виникло право вимоги виконання основного зобовязання.

23 березня 2011 року на адресу ОСОБА_6 відповідач направив листа-повідомлення з вимогою усунути порушення взятих на себе зобовязань відповідно до договору відновлювальної кредитної лінії.

Дана вимога банку ОСОБА_6 була отримана 26.03.2011 року, але виконана лише частково.

З даного моменту, відповідно до умов п.6.1 договору іпотеки у ПАТ «Державний ощадний банк України» виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Відповідач предявив вимогу про усунення порушень кредитного договору до неї лише 25.11.2011 року, тобто поза межами встановленого ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому на підставі вищевикладеного, вважає, що порука є припиненою з 26 жовтня 2011 року, а отже, з даного часу припиненою є також іпотека, якою забезпечено виконання поруки.

Представник позивача-третьої особи в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені в позовні заяві обставини і підстави. Як представник третьої особи вважав позов обґрунтованим. В подальшому 08.07.2015 року в судове засідання не з'явився без поважних причин.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали за тих підстав, що позивач помилково посилається на норми ст. 559 ЦК України, оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобовязань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участю майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфу 3 гл. 49 ЦК України. До теперішнього часу основне зобовязання за кредитним договором не припинено, іпотекодержатель (банк) за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дпав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено,що що 05.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Лівобережного відділення №8420 та ОСОБА_6 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №33/08. Зі встановленням ліміту кредиту в розмірі 500 000 грн. (а.с. 7-9).

В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором 05.03.2008р. між банком та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки,за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру,розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-18).

02.09.2008 року між ОСОБА_6 та відповідачем була укладений додатковий договір №1 до Договору відновлювальної кредитної лінії №33/08р. (а.с.10).

02.09.2008 року між позивачем та Банком був укладений додатковий договір №1 до Іпотечного договору від 05.03.2008 року. (а.с.16).

Позивач відповідно до договору іпотеки є майновим поручителем (ст.11 Закону України «Про іпотеку).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (ст.11 Закону "Про іпотеку").

Приписами ст. 575 Цивільного кодексу України встановлено окремі види застав. Іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтями 593 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону "Про іпотеку" встановлено перелік підстав припинення іпотеки, а саме:

- припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо /іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/ іпотеки.

При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1,11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручень є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підставою для визнання договору іпотеки недійсними позивач зазначила ст.559 ЦК України, посилаючись на те, що відповідач в шестимісячний строк, передбачений цією статтею не предявив до неї вимогу про усунення порушень кредитного договору.

Стаття 559 ЦК України регулює правовідносини, які виникають з договорів поруки. Договори поруки для виконання зобов'язання за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії №33/08 від 05.03.2008р. та додатковим договором №1 до нього від 02.09.2008 року між сторонами не укладались.

З урахуванням встановлених судом обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що стаття 559 Цивільного кодексу України, на порушення якої посилається позивач, не може бути застосована до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі договору іпотеки, оскільки вона регулює правовідносини, що виникають з договорів поруки.

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого без балансового відділення (ТВБВ) філії ОСОБА_1 обласне управління АТ "Ощадбанк", третя особа ОСОБА_6 про визнання припиненим договору іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. В. Зайченко