Справа № 460/463/14-ц
Провадження №2/460/145/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2015 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Варениця В.С.

з участю секретаря Мельник Є.Є.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові

цивільну справу за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4, третя особа Львівський державний нотаріальний архів,

про визнання договорів дарування недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

10.02.2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, підстави позовних вимог по якій до судового розгляду були змінені, в якій просить постановити рішення, яким визнати недійсними договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 11.10.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А.П., зареєстрованого в реєстрі №2236, а також договір дарування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,042 га за адресою АДРЕСА_1, укладений 11.10.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А.П., зареєстрованого в реєстрі №2238. Позовні вимоги мотивовано тим, що підписуючи договори дарування житлового будинку і земельної ділянки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Він як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, перебувала в безпорадному стані, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність сім'ї доньки ОСОБА_6 з розрахунком на його довічне утримання. Укладаючи спірні договори він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення. Він був здивований, коли дізнався від доньки, що він подарував колишньому зятю житловий будинок та земельну ділянку, а не уклав договір довічного утримання. Він проживає у ветхому житловому будинку, який практично не придатний для проживання. Його колишній зять ОСОБА_4 неодноразово переконував його, що здійснить перебудову будинку, в якому він зможе проживати разом з ними і буде ними утримуватися. Він був переконаний, що уклав договір, яким передбачено, що діти зобов'язані утримувати його до смерті.

Позивач ОСОБА_3 під час розгляду справи позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні, викладеним в додаткових обґрунтуваннях до позовної заяви. Зокрема позивач ОСОБА_3 показав, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від шлюбу з якою в них народилося троє дітей: донька ОСОБА_8, донька ОСОБА_6 та син ОСОБА_9. В 2001 році він з дружиною розлучився, але в подальшому вони

2

знову стали проживати однією сім'єю в житловому будинку, успадкованого після смерті батька, за адресою АДРЕСА_1 по вул.Святоюрській належав його сусідці ОСОБА_10, яка запропонувала його купити за 1000 доларів, на що він погодився, але в нотаріуса було оформлено договір дарування будинку і земельної ділянки. Після одруження доньки ОСОБА_6 з ОСОБА_4 вони стали проживати на квартирі. Коли ОСОБА_4 повернувся з Югославії, то він запропонував їм поселитися в придбаний будинок ОСОБА_10, з умовою що вони будуть допомагати йому на старості до смерті. Осінню 2005 року він до нотаріуса не ходив і такого договору не міг підписати. Якщо і підписав, то був в нетверезому стані. Розмова була про те, що він віддає будинок доньці та зятю, які будуть утримувати його до старості. Про те, що він підписав договори дарування він дізнався від доньки після розірвання шлюбу.

Представник позивача ОСОБА_3 - гр.ОСОБА_1 вважає, що під час розгляду справи доведено, що його довіритель з липня по листопад 2005 року хворів, був обмежений в пересуванні, зловживав спиртним. При розмові в сімейному колі передав правовстановлюючі документи на придбаний будинок доньці ОСОБА_6 і висловлював бажання, щоб донька жила поблизу і доглядала за ним. Фактичне утримання позивача здійснювала його донька ОСОБА_6 Під час укладення договору його довіритель не усвідомлював, що стороною договору є лише його колишній зять, а не його сім'я в цілому. Така помилка привела до викривлення волі позивача, який помилявся щодо правової природи укладених договорів. Просить позовні вимоги його довірителя задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 під час розгляду справи заявлені позовні вимоги заперечив та пояснив, що 29 грудня 2001 року він одружився з ОСОБА_6, від шлюбу з якою в них народилася 15.07.2004 року донька ОСОБА_1. Після одруження вони поселилися в будинку позивача за адресою АДРЕСА_1. Перед відрядженням у Югославію, дружина посварилася з батьком і вони переселилися в квартиру по вул.Матросова в м.Яворів. Після повернення з Югославії до них прийшов позивач ОСОБА_3, який повідомив, що хоче подарувати йому сусідній житловий будинок по АДРЕСА_1, який був у його власності. При цьому ОСОБА_3 пояснював, що син та зять зловживають спиртним, а донькам він не довіряє. На той час в нього була квартира в Чернівцях і він спочатку не погоджувався, але позивач його переконав, що він продасть квартиру в м.Чернівці, зможе перебудувати будинок та проживати в ньому. Після переконань та обіцянок позивача він погодився на укладення договору дарування. Він допомагав ОСОБА_3 оформити необхідні документи, кілька разів возив його до БТІ та разом з ним ходив до нотаріуса, де ОСОБА_3, який дійсно пересувався з паличкою, підтвердив, що хоче подарувати йому будинок і земельну ділянку, прочитав і підписав договори дарування. Після того ніяких спорів не було, ОСОБА_3 повідомив вдома, що оформив на мене дарчу. В подальшому, після продажі квартири в Чернівцях, він став виготовляти документи на будівництво будинку і магазину. Після будівництва та відкриття магазину розпочалося будівництво будинку, яке на даний час не завершене. В цей час він дізнався, що дружина порушувала подружню вірність, завагітніла від іншого чоловіка і з серпня 2013 року вони припинили подружні відносини, він подав позовну заяву про розірвання шлюбу. З приводу поділу майна він пропонував колишній дружині провести поділ в рівних частинах, сплатити йому половину вартості магазину та недобудованого будинку, однак вона не погодилася, подала позовну заяву про поділ майна, а після того ОСОБА_3 також подав позовну заяву про визнання недійсними договорів дарування.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування. Позовна заява подана з метою запобігти залишенню будинку і землі за ОСОБА_4, так як даний спір виник після подання заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а згідно чинного сімейного законодавства майно, набуте на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю. Сторона позивача не довела жодної з обставин, які викладені в додаткових обгрунтованнях. Досліджені докази

3

свідчать про безпідставність та надуманість претензій позивача, викладені обставини суперечать показанням позивача в судовому засіданні. Просить в позові відмовити як надуманому та необгрунтованому.

Залучений до участі в справі в порядку правонаступництва представник третьої особи Львівського державного нотаріального архіву на розгляд справи не з'явився, в поданому письмовому клопотанні просить справу розглядати у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1, а також на підставі договорів дарування від 19.12.2002 року позивача ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Львівської області та земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,421 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Відповідач по справі ОСОБА_11 являється бувшим чоловіком доньки позивача ОСОБА_6, які перебували з 29.12.2001 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27.01.2014 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: донька ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, своє батьківство відносно якого позивач заперечує.

Судом також встановлено, що після укладення шлюбу подружжя ОСОБА_13 стали проживати в будинку позивача ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1, пізніше через виниклі неприязні відносини тимчасово проживали на найманій квартирі по вул.Матросова, а літом 2005 року зі згоди позивача ОСОБА_3 подружжя ОСОБА_13 поселилися в житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 Львівської області.

11 жовтня 2005 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар вищевказаний житловий будинок. Також в цей же день було укладено нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки площею 0,421 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою АДРЕСА_1 Львівської області, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар вищевказану земельну ділянку.

Набувши право власності на житловий будинок та земельну ділянку, позивач ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку розпочав будівництво нового житлового будинку, а також провів реконструкцію існуючої господарської будівлі під магазин продовольчих товарів. Після завершення реконструкції в даному приміщенні почала займатися підприємницькою діяльністю донька позивача та колишня дружина відповідача ОСОБА_6

В подальшому, відносини між подружжям ОСОБА_4 розладилися, влітку 2013 року позивач ОСОБА_4 залишив сім'ю та подав позов про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, донька позивача ОСОБА_3 - гр.ОСОБА_6 26.09.2013 року подала до суду позов про поділ майна подружжя, де предметом позову є незавершене будівництво житлового будинку та приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1 Львівської області. На даний час провадження по справі зупинено до вирішення даної справи.

Також 10.02.2014 року позивач ОСОБА_3 подав до суду даний позов про визнання укладених договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними.

Відповідно до вимог ст.ст.717, 718, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок)

4

у власність. Предметом договору дарування можуть бути нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Також за змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

А відповідно до вимог ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п'ятої та шостої ст.203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними договори дарування, позивач ОСОБА_3 обумовлює тим, що укладаюючи такі договори він вважав, що укладає договори довічного утримування, тобто помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо юридичної природи правочину.

Відповідно роз'яснень, які викладені в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду Укпаїни «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсним» №9 від 06.11.2009 року, вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. О бставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З досліджених судом оспорюваних договорів вбачається, що позивач уклав з відповідачем саме договори дарування, а не договір довічного утримання.

Покликання сторони позивача на покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_14, які показали, що при розмові влітку 2005 року ОСОБА_3 передав доньці ОСОБА_15 наявні в нього документи на будинок і земельну ділянку, щоб вона переоформила документи на себе, не спростовують того факту, що 11 жовтня 2005 року ОСОБА_3 уклав договори дарування на користь ОСОБА_4, так як за вказаний період часу волевиявлення особи могли неодноразово змінюватися.

Також суд визнає, що з часу підготовки документів для укладення оспорюваних договорів, а саме отримання витягів, довідок, проведення оцінки майна до часу фактичного укладення таких договорів пройшов певний час, позивач проживав у власному будинку, спілкувався з членами своєї родини, міг та мав можливість визначитися з правовою природою майбутнього правочину, що фактично ним і було зроблено під час підписання таких договорів дарування.

При цьому суд також враховує той факт, що з часу укладення оспорюваних договорів до часу пред'явлення позову минуло більше восьми років, на набутій земельній ділянці відповідачем проводилися будівельні роботи, в провадження суду перебували цивільні справи про розірвання шлюбу між відповідачем та донькою позивача, про поділ між ними спільного майна, що суд визнає обгрунтованим твердження відповідача та його представника, що метою пред'явлення даного позову є намагання позивача допомогти своїй дочці в цивільній справі щодо поділу майна подружжя.

Також суд визнає, що позивач ОСОБА_3 знав і усвідомлював правову природу правочину у вигляді договору дарування, оскільки 19.12.2002 року був стороною аналогічних договорів дарування, за якими у його власність перейшли житловий будинок та земельна ділянка, які він менш ніж за три роки відчужив за оспорюваними договорами дарування в користь відповідача ОСОБА_4, який на час укладання цих договорів був чоловіком доньки позивача, фактично проживав в спірному будинку.

5

Суд не приймає до уваги твердження позивача ОСОБА_3 під час розгляду справи, що в нотаріуса він не був, договорів не підписував, оскільки належними та допустимими доказами дані обставини не доводяться, зокрема висновком почеркознавчої експертизи.

Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду доведено, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необгрутованими, твердження сторони позивача щодо помилки в розумінні юридичної природи укладених договорів є голослівними, спростовуються вищенаведеними доказами, оспорювані правочини та порядок їх укладення і нотаріального посвідчення відповідає вимогам законодавства, відповідно відсутні правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 89, 212 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Львівський державний нотаріальний архів, про визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання, через Яворівський районний суд Львівської

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: