АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/4727/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - МоскаленкоК.О.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка подана представником ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» про визнання кредитного договору недійсним,

встановила:

В жовтні 2014 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», в якому просить визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір №1306001/000-КФК/13 від 13.06.2013 року, відповідно до якого йому було надано кредит в сумі 950 000 грн., зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 36 % річних та з кінцевим строком повернення 13.06.2014 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що на момент укладення кредитного договору ліцензії на провадження діяльності фінансових кредитів за рахунок залучених коштів у відповідача не було, однак кошти останній залучав. Відповідач зобов'язаний був знати про невідповідність правочину вимогам законодавства, тобто, що правочин укладений без ліцензії на заняття відповідним видом діяльності.

Пояснення відповідача про те, що кошти згідно з кредитним договором надавались позичальнику за рахунок власних коштів відповідача, що не потребувало наявності ліцензії, не доведено належними доказами та в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували, що кредит надавався саме за рахунок власних коштів. Посилався на те, що встановити дану обставину неможливо без проведення експертизи, однак суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити. Представник відповідача вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що вказаний кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки на час видачі кредиту у товариства була відсутня ліцензія на здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів. Крім того, вказаний кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач несе більшу відповідальність за кредитним договором ніж відповідач, а тому умови договору є несправедливими.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1306001/000-КФК/13 про надання кредиту у формі відзивної поновлювальної кредитної лінії на загальну суму 950 000 грн., зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 36% річних та з кінцевим строком повернення 13 червня 2014 року.

Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав позивачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 950 000 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами від 13.06.2013 року та від 14.08.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на недотримання відповідачем вимог ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Згідно з наданими відповідачем Правилами надання ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» фінансових кредитів за рахунок власних та залучених коштів, відповідач є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме: надання коштів у фінансовий кредит за рахунок власних коштів .

Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено право фінансових установ на здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Виходячи зі змісту вказаної норми, суд першої інстанції вважав, що цією нормою не встановлено обов'язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, надання грошових коштів у фінансовий кредит за рахунок власних коштів на підставі відповідної ліцензії.

Крім того, відхиляючи доводи позивача щодо невідповідності укладеного кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції вважав встановленим, що підписанні кредитного договору 13.06.2013 року всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені законодавством відомості та істотні умови, дотримано усіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними обґрунтуванню позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Посилання позивача на невідповідність укладеного договору вимогам ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість умов кредитного договору, правильно не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки з матеріалів справи вбачається, що кожна сторінка договору підписана позичальником ОСОБА_1, що свідчить про його повне ознайомлення зі змістом договору та розуміння його умов. У пункті 12.1 договору ОСОБА_1 підтвердив, що укладаючи цей договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання договору ознайомився з усіма умовами, на яких фінансова установа здійснює кредитування фізичних осіб, та загальною сукупною вартістю усіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у фінансовій установі, та свідомо обрав умови кредитування, викладені у цьому договорі. ( а.с. 7).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що зазначений кредитний договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 227 ЦК України, оскільки правочин вчинений відповідачем без відповідно дозволу ( ліцензії), колегія суддів вважає необґрунтованими , а висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог - правильними.

Як вбачається з матеріалів справи та повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 28.08.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» набуло статусу фінансової установи 15.04.2010 року.

На провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів товариству було видано ліцензію на період з 27.05.2010 року по 27.05.2013 року. В подальшому на провадження зазначеної діяльності товариству була видана ліцензія строком дії з 20.06.2013 року по 20.06.2016 року ( а.с. 9).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Згідно з ч. 1 ст. 34 вказаного Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів та діяльності з надання будь - яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Частиною 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що здійснення вищезазначеної діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 5, ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок власного капіталу самої кредитної установи не потребує отримання ліцензії, на відміну від діяльності з надання кредитів за рахунок залучених коштів, яка потребує ліцензування.

Відповідно до абз. 2 п.1.3 глави 1 Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами, затверджених розпорядженням Держфінпослуг № 4802 від 18.10.2005 року, діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, в тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, не потребує отримання ліцензії.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказував, що у період з 28.05.2013 року по 19.06.2013 року на час відсутності ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» здійснювало кредитування за рахунок власного капіталу. Загальна сума кредитів за цей період за рахунок власного капіталу складала 5 923 800 грн.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до Правил надання ТОВ ФК «Народна позика» фінансових кредитів за рахунок власних і залучених коштів, товариство має право відповідно до чинного законодавства України надавати кошти у фінансовий кредит за рахунок власних коштів. ( а.с. 49-68).

Відповідно до даних оборотно-сальдової відомості по рахунку 6852 «Розрахунки з кредиторами» ТОВ ФК «Народна позика», що була надана представником відповідача до суду першої інстанції, за період з 28.05.2013 року по 19.06.2013 року залучені кошти на вказаний рахунок не надходили ( а.с. 33).

Згідно з даними оборотно-сальдової відомості по рахунку 3610 «Розрахунки із замовниками», наданої ТОВ ФК «Народна позика», за період з 28.05.2013 року по 19.06.2013 року було видано кредитів на суму 5 923 800 грн. ( а.с. 34-36).

Як вбачається зі звітів про фінансовий стан товариства, що зареєстровані у Головному управлінні статистики у м. Києві ( а.с. 69-73), станом на 31 березня 2013 року та 30 червня 2013 року, зареєстрований власний капітал ТОВ ФК «Народна позика» становить 200 000 000 гривень, станом на 31.03.2013 року основний капітал товариства складав 198 128 тис. грн., а станом на 30.06.2013 року - 198 344 тис. грн.

Таким чином, враховуючи, що ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» надала кредит позивачу ОСОБА_1 за рахунок власного капіталу товариства, що відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та п. 1.3 глави 1 «Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами» - не потребує отримання відповідної ліцензії, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції такими, що відповідають вимогам закону і обставинам справи.

Решта доводів апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом було допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: