Справа №489/2142/14-ц 09.02.2015 09.02.2015 09.02.2015
Провадження №22-ц/784/384/15
Провадження №22-ц/784/384/15 Суддя по 1 інстанції - Кокорєв В.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

09 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Орельською Н.М.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2014 року ухваленого у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» (далі - ПАТ «Акцент - Банк» або Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та

за зустрічним позовом

ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» про встановлення нікчемності частини правочину та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

26 березня 2014 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтував тим, що 07 липня 2011 року з позивачем укладено кредитний договір №А32NCC9FD00011, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 15 000 грн. на споживчі цілі строком до 06 липня 2014 року зі сплатою 0, 01 % в місяць на залишок заборгованості (або 0,12 % річних), єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 300 грн., а також щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 300 грн.

Умови кредитного договору відповідач виконувала неналежно, тому станом на 05 лютого 2014 року утворилося 65 727 грн. 85 коп. заборгованості, із яких: 9 679 грн. 50 коп. - заборгованість за кредитом; 13 грн. 31 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 871 грн. 49 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 46 557 грн. 46 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 500 грн. - штраф (фіксована складова) і 3 106 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов.

-2-

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3, подала до суду зустрічний позов про захист прав споживачів, обґрунтовуючи вимоги тим, що в результаті нечесної практики позивача, її введено в оману щодо умов кредитного договору за яким вона повинна сплачувати Банку щомісячну комісію за надання фінансового інструменту в сумі 300 грн.

Посилаючись на те, що така умова договору, згідно розділу 1 глави 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ України від 18 червня 2003 року № 255, стосується лише суб'єктів господарювання та не відповідає нормам ч. 8 ст. 18, ч.ч. 1, 3, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просила встановити нікчемність умов вказаного кредитного договору та графіку платежів до нього у частині щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту та зобов'язати Банк здійснити перерахунок сплачених нею коштів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2014 року вимоги за зустрічним позовом об'єднані в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням того ж суду від 27 жовтня 2014 року позов Банку задоволено частково, в задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість з повернення кредиту у розмірі 23 346 горн. 45 коп., з яких: 9 679 грн. 50 коп. - заборгованість за кредитом, 13 грн.31 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 871 грн. 49 коп. - заборгованість по комісії, 7 782 грн. 15 коп. - пені та 233 грн. 46 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову Банку відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд виходив з безпідставності вимог.

Частково задовольняючи позовні вимоги Банку та зменшуючи загальний розмір нарахованої неустойки (у вигляді пені) за порушення зобов'язання, суд, виходячи з положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 3 ст. 551 ЦК України, дійшов висновку, що розмір неустойки є непропорційно великою сумою компенсації за невиконання кредитного зобов'язання.

Водночас, відмовляючи у стягненні штрафів, суд, виходив із недопустимості подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення і в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

-3-

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору врахуванням вимог розумності і справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи, 07 липня 2011 року Банк в простій письмовій формі уклав з ОСОБА_2 кредитний договір №А32NCC9FD00011 на отримання кредиту на споживчі цілі у розмірі 15 000 грн. На виконання зобов'язань Банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Згідно його умов та узгодженого сторонами графіку погашення кредиту, Банк видав позичальнику кредит строком на 36 місяців з умовами сплати позичальником за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01 % в місяць на залишок заборгованості (або 0, 12 % річних), єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 300 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 300 грн.

Крім того, відповідач також зобов'язалася за порушення зобов'язання по погашенню заборгованості по кредиту та відсоткам сплачувати Банку пеню у розмірі 1,25 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день такої прострочки (п.5.1 умов) (а.с. 7-14, 46).

Відповідно до довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, яку ОСОБА_2 без зауважень особисто підписала у день укладення кредитного договору (07 липня 2012 року), вона була ознайомлена з умовами кредитування та необхідністю сплати комісії за розрахункове обслуговування - 2,00%, при ефективній процентній ставці 46,99 % (а.с.45).

Вказаний договір містить детальний опис загальної вартості кредиту: суму кредиту, відсотки, винагороди, неустойки, затрати, збитки.

Згідно із п.п.1-6 абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до частин 1, 3 та 6 ч.1 ст.19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

-4-

Забороняється як такі, що вводять в оману пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно п. 14 ст.1 цього ж Закону нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або можу вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Як вбачається із заяви позичальника на оформлення кредиту від 07 липня 2011 року позивач була ознайомлена та погодилася із умовами кредитування, які надані їй відповідачем у письмовій формі та стосувалися, зокрема: орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення кредиту, варіантами повернення кредиту, включаючи кількість платежів їх періодичність та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту, про що свідчить її особистий підпис у вказаній анкеті-заяві (а.с.7 зворот).

Іншого, ОСОБА_2 суду не надала.

Отже, підстав вважати, що інформація надана банком була нечіткою, незрозумілою або мала двозначній спосіб інформації та впливала на свідомий вибір або поведінку відповідача стосовно отримання кредиту та належних з неї платежів, не вбачається. Тому практику банку не можна вважати нечесною.

Більш того, фінансові інструменти - це різноманітні фінансові активи, які обертаються на ринку, є законними вимогами власників цих активів на отримання певного (як правило, грошового) доходу в майбутньому і за допомогою яких реалізуються операції на фінансовому ринку. Основними інструментами на фінансовому ринку є готівкові гроші, банківські кредити, цінні папери.

Фінансові інструменти, які обертаються на окремих сегментах фінансового ринку, характеризуються значною різноманітністю, тому їх можна класифікувати за багатьма ознаками. Зокрема, за видами фінансових ринків, як фінансові послуги, які надаються фінансовими інституціями (банками і небанківськими кредитними установами, факторинговими і лізинговими компаніями, фондовими і валютними біржами, страховими компаніями тощо) суб'єктам фінансових відносин - підприємницьким структурам, державі та громадянам.

Тому посилання відповідача на те, що надання фінансового інструменту стосується фінансових відносин лише суб'єктів господарювання не заслуговують на увагу, оскільки є наслідком невірного тлумачення чинного законодавства, що регулюють відносини банківського кредиту.

За таких обставин, щомісячна винагорода, яку повинна сплачувати відповідач, відповідає встановленим правилам надання банківських послуг та нерозривно пов'язана з виконанням зобов'язань за кредитною угодою.

Тому висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог зустрічного позову ОСОБА_2 є вірним.

Між тим, висновок суду про те, що укладання договору здійснювалось в один день і на нових пропозиціях позивача на інших умовах, є припущенням, однак не впливає на остаточні висновки суду при вирішенні спору.

Крім того, судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позичальник неналежно виконувала умови договору, оскільки погашення кредиту проводила нерегулярно та не в повному обсязі.

-5-

Внаслідок цього, згідно із розрахунком Банку, станом на 05 лютого 2014 року утворилося 65 727 грн. 85 коп. заборгованості, із яких: 9 679 грн.50 коп. заборгованість за кредитом, 13 грн. 31 коп. - заборгованість за відсотками, 5 871 грн. 49 коп. - заборгованість по комісії, 46 557 грн. 46 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, 500 грн. - штраф (фіксована складова) та 3 106 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.5-6).

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 526, 611, 1050 ЦК прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором.

До того ж, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висунута позивачем вимога про сплату неустойки в сумі 4 6 557 грн. 46 коп. (пені) лише за порушення зобов'язання є непропорційно великою сумою компенсації за невиконання кредитного зобов'язання (понад 50% вартості продукції).

Так, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що є недійсними несправедливі умови договору, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача. А саме: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором ( п. 5 ч.3 ст. 18 цього Закону).

Отже, вимога Банку про сплату відповідачем компенсації за порушення кредитного зобов'язання понад 50 % вартості фінансового продукту є нікчемною.

Як вбачається із змісту умов вказаного договору, вартість всієї наданої відповідачу фінансової послуги (продукту), становить 25 828 грн. 42 коп. (а.с.46).

За такого, розмір компенсації за порушення кредитного зобов'язання не може перевищувати 12 914 грн. 21 коп., оскільки така вимога згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є нікчемною. А посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на більш менший розмір компенсації, є необґрунтованим.

Таким чином, вирішуючи спір в частині стягнення неустойки, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив її розмір та стягнув пеню у сумі 7 782 грн. 15 коп., з чим погодився і позивач.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не оспорюється в частині незадоволених позовних вимог Банку про стягнення штрафів, то колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати рішення суду в частині відмови у їх стягненні.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення судом вимог цивільного та процесуального законодавства, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача не підлягає стягненню судовий збір за подану апеляційну скаргу.

-6-

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: