Справа № 297/1191/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Фейіра О. О., при секретарі Гоцинець О.Ю., перекладачі ОСОБА_1, з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, предстаника відповідачів ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа: Берегівський РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,-

встановив:

ОСОБА_2 звернулася в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа: Берегівський РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, про усунення перешкод в користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 11 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_7. На час укладення договору дарування, у вищевказаному будинку крім, на той час власниці будинку, тобто її бабки ОСОБА_8, проживали ОСОБА_4, тобто невістка та ОСОБА_5, тобто внуча останньої. Після того, як вона стала власником будинку звернулася до відповідачів з проханням виселитися із вищевказаного будинку, на що останні відмовилися. Подальше проживання відповідачів в будинку та їх реєстрація в такому порушує її права як власника на вільне користування та розпорядження своєю власністю. А тому просить суд позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права користування житловим будинком що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виселити їх вказаного будинку та стягнути з них солідарно судові витрати у справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в позовній заяві та пояснила, що у 2012 році бабка ОСОБА_8 подарувала їй будинок АДРЕСА_1. На той час в будинку крім її бабки проживали ОСОБА_4, тобто невістка та ОСОБА_5, тобто внучка останньої. ІНФОРМАЦІЯ_4 її бабка ОСОБА_8 померла, а в будинку так і залишилися проживати відповідачі. Вона, вже будучи власником будинку, неодноразово зверталася до відповідачів з проханням виселитися з будинку, так як вона має намір зробити ремонт та проживати у будинку, який належить їй на праві власності, зі своєю сім"єю, однак останні відмовляються добровільно виселитися з нього, що порушує її права як власника на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Просила позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, вважаючи такий безпідставним та пояснила, що оскільки позивачка ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1, і така є їхньою родичкою, вважає, що має право там проживати. Крім того, додала, що іншого житла у них з донькою ОСОБА_5 немає, а тому їм нема де жити. Просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала та дала аналогічні покази, крім того, додала, що у неї є неповнолітній син, який мешкає разом з нею в будинку АДРЕСА_1, і іншого житла крім будинку ОСОБА_2, де б вони проживали в них немає.

Представник третьої особи, який про день, час та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений, в судове засідання не з"явився, однак начальник Берегівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути без участі їх представника, на розсуд суду (а.с. 19).

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази сторін на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України,- право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_2, на підставі Договору дарування від 11 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №966, що стверджується копією даного договору та копією витягу Про державну реєстрацію прав КП "Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради" №33299550 від 27 лютого 2012 року (а.с. 6-7).

Рішенням Берегівського районого суду Закарпатської області від 10 вересня 2014 року ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 лютого 2012 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності вказаного будинку. Таке набрало законної сили 24 жовтня 2014 року (а.с. 43а-43в).

В ході судового розгляду справи встановлено, що в житловому будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 проживають та значаться зареєстрованими ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що стверджується копією будинкової книги та листом начальника Берегівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області №1809 від 24 травня 2015 року (а.с. 9-10, 13).

Як стерджує позивач ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після того як вона стала власником будинку АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 11 лютого 2012 року, продовжують там проживати і надалі, використовують будинок для власних потреб, у зв"язку з чим вона змушена проживати зі своєю сім"єю у квартирі батьків свого чоловіка.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, і розпоряджатися своєю вланістю на свій розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Твердження відповідачів, що такі є родичами позивачки ОСОБА_2, а тому вправі проживати в АДРЕСА_1, який належить останній на праві приватної власності, так як іншого житла вони не мають, суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч 1. ст. 405 ЦК України, - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР,- до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України,- до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є членами сім'ї власника будинку ОСОБА_2 відповідно до ч. 4 ст. 156, ч 2 ст. 64 ЖК УРСР, крім того, не являються вони і наймачами даного житла, оскільки договору найму житла, як стверджує позивач, з відповідачам остання, відповідно до ст. 811 ЦК України, не укладала, а тому, на думку суду, в останніх відсутні правові підстави передбачені ч. 1 ст. 405 ЦК України, для користування належним ОСОБА_2 на праві власності будинком АДРЕСА_1.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб.

Враховуючи, що проживання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, порушує права останньої, як власника будинку на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а тому суд приходить до висновку, що таких слід позбавити права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити їх з вказаного будинку.

Разом з тим, твердеження відповідача ОСОБА_5 про те, що в будинку АДРЕСА_1 проживає її малолітній син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, на думку суду не є підставою для відмови позивачу в задовленні позову, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства",- діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Так, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_5, будучи матір"ю мололітнього ОСОБА_10, як вже зазначалось, не є наймачем житлового будинку АДРЕСА_1 чи його власником, а тому твердження ОСОБА_5, що вона не може бути позбавленя права користування вищевказаним будинком та виселена з такого є безпідстаним.

Разом з тим, суд враховує, що позивач не ставить вимоги про позбавлення права користування та виселення малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, з вищевказаного будинку і суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Також, суд вважає, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідачів солідарно в користь позивача 243, 60 грн. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно 1 000 грн. витрат на правову допомогу, однак суд вважає в задоволенні такого відмовити, оскільки докази укладення угоди про надання правової допомоги (Договір про надання правової допомоги) не є підставою для відшкодування таких витрат, і позивач не надала суду жодного доказу на свердження оплати нею правової допомоги.

Керуючись керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405, ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.ст.15, 57-60, 208, 292, 294 ЦПК України,-

рішив:

Позов задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_4 права користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Позбавити ОСОБА_5 права користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Виселити ОСОБА_4 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Виселити ОСОБА_5 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду.

В решті позовних вимог - відмовити.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись 23 січня 2015 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Суддя Фейір О. О.