АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Заводян К. І.

секретар Тодоряк Г. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який в подальшому було уточнено.

Позивач зазначав, що 18 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 41435 гривень на термін до 17 жовтня 2011 року й зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідач умови кредитного договору не виконав, у зв'язку з чим станом на 11 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 131 644 гривні 37 коп., яка складається з наступного - 33 586 гривень 58 коп. - заборгованість за кредитом; 34 930 гривень 32 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1196 гривень 44 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 61 931 гривня 03 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Позивач зазначав, що від указаної суми заборгованості слід відрахувати суму у 44711 гривень 41 коп., яка з відповідача підлягає стягненню за рішенням Вижницького районного суду від 27 вересня 2007 року.

Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 93002 гривні 16 коп., з яких 30826 гривень 03 коп. - заборгованість за відсотками, 812 гривень 14 коп. - заборгованість з комісії, 61363 гривні 99 коп. - пеня.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду вказаним вимог не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Вижницького районного суду від 27 вересня 2007 року

з відповідача на користь банку стягнуто 44711 гривень 41 коп. заборгованості за кредитним договором. З ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, а тому банк має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у певній частині та ухвалення нового рішення, яким у відповідних позовних вимогах слід відмовити з інших підстав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на обсяг та складові позовних вимог, не вирішив питання про наслідки пропущення позивачем позовної давності щодо частини вимог.

У справі встановлено, що згідно умов кредитного договору № CVАОАК00041061 ОСОБА_1 отримав кредит від ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 41 435 гривень на термін до 17 жовтня 2011 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.7-8).

Згідно договору застави рухомого майна від 18 жовтня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 надав в заставу автомобіль марки DAEWOO, модель Т13110, рік випуску 2006, седан, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідач допустив неналежне виконання своїх обов'язків, передбачених кредитним договором, оскільки не сплачував кредит та проценти за його користування відповідно до умов договору.

Останній платіж ним здійснено 01 лютого 2007 року на суму 21 гривню 77 коп., що стверджується випискою з рахунку відповідача (а.с.46).

Встановлено, що рішенням Вижницького районного суду від 27 вересня 2007 року з відповідача на користь банку стягнуто 44711 гривень 41 коп. заборгованості за кредитним договором за період до 10 серпня 2007 року (а.с.3, 49-50).

Указана сума стягувалася з відповідача шляхом звернення стягнення на предмет застави, що визнається сторонами.

Останній платіж у розмірі 14188 гривень 77 коп. зараховано 23 серпня 2012 року, з яких на погашення процентів зараховано 13860 гривень, на погашення комісії - 328 гривень 77 коп. (а.с.46).

Позовні вимоги у даній справі стосуються заборгованості за період, що не охоплений рішенням Вижницького районного суду від 27 вересня 2007 року, тобто з 10 серпня 2007 року по 11 грудня 2014 року.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимоги про стягнення заборгованості як за період до ухвалення судового рішення (з 11 серпня по 27 вересня 2007 року) так і за період після його ухвалення (з 28 вересня по 11 грудня 2014 року).

Таку заборгованість позивач вирахував як різницю між нарахованою заборгованість за період до 11 грудня 2014 року (131644 гривні 37 коп.) та заборгованістю, яка визначена судовим рішенням від 27 вересня 2007 року (44711 гривень 41 коп.).

Щодо вимог про стягнення заборгованості за період після ухвалення судового рішення від 27 вересня 2007 року, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх безпідставність.

Відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання визначено 17 жовтня 2011 року.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Таким чином, банк, подавши у 2007 році позов до суду, скористався своїм правом дострокового повернення частини позики, що підлягала сплаті до 17 жовтня 2011 року разом з нарахованими відсотками, пені, заборгованості з комісії станом на 10 серпня 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Таким чином із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Тому вимоги банку про стягнення заборгованості за період після ухвалення судового рішення від 27 вересня 2007 року 11 грудня 2014 року, до якого також включено відсотки за користування кредитом, суми комісії, пеня, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв.

У зв'язку з цим доводи апелянта про наявність підстав для стягнення відсотків, пені, комісійних, нарахованих після ухвалення судового рішення від 5 лютого 2008 року, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення заборгованості, що нарахована за період до ухвалення судового рішення (з 11 серпня по 27 вересня 2007 року), то у їх задоволенні слід відмовити з інших підстав ніж ті, що зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, початок позовної давності за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків, пені, комісії, нарахованих за період з 11 серпня по 27 вересня 2017 року, які не охоплені судовим рішення від 27 вересня 2007 року, слід відраховувати з 28 вересня 2007 року.

З урахуванням цих обставин та факту пред'явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» позову лише у лютому 2014 року, за наявності відповідної заяви відповідача ОСОБА_1, є підстави для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у позові в частині вимог про стягнення заборгованості у вигляді несплачених відсотків за користування кредитом, пені, комісійних за період з 11 серпня по 27 вересня 2017 року.

У додаткових поясненнях представник апелянта, посилаючись на наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, стверджує про переривання позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості.

Такі доводи є необґрунтованими, оскільки трирічна позовна давність за вимогами про стягнення боргу за період з 11 серпня по 27 вересня 2007 року спливла у відповідне число вересня 2010 року, а з позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська банк звернувся лише у лютому 2012 року.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за період з 11 серпня до 27 вересня 2007 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в цій частині відмовити за спливом позовної давності.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. Д. Галичанський

К. І. Заводян