Справа № 341/315/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1954/2015
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду від 23 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11.09.2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №131МК, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 420 000,00 грн. зі сплатою 24 % річних з кінцевим терміном повернення 10.09.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та відповідачем 11.09.2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. Оскільки боржник ОСОБА_3 неналежно виконував умови кредитного договору та станом на 16.01.2014 року допустив загальну заборгованість в розмірі 1 595 435,88 грн. позивач просив стягнути її шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також виселити відповідача та інших осіб, що зареєстровані або проживають в цій квартирі.

Рішенням Галицького районного суду від 23 липня 2015 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 595 435,88 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 53,90 кв.м., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

ОСОБА_2 в своїй скарзі зазначає, що судом порушено норми процесуального закону, оскільки за клопотанням представника третьої особи не витребувано у позивача письмові докази, що мають істотне значення для правильного вирішення спору. Відтак, представник позивача не повідомив про наявність рішення Галицького районного суду від 15.05.2012 року, яким в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором було вилучено, в тому числі, і предмет іпотеки - спірну квартиру. Рішення суду сторони не оскаржували та набрало законної сили 26.05.2012 року. Відповідно ще три роки тому банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки. Звертаючись до суду в 2014 році із вказаним позовом, банком повторно заявлено ті ж вимоги, та з тих же підстав. Посилаючись на зазначені обставини просила рішення в цій частині скасувати, провадження у справі закрити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що при вирішенні спору судом не враховано строки позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, право на дострокове погашення кредиту за умовами договору виникло в банку починаючи з 23 грудня 2008 року (моменту виникнення простроченої заборгованості по договору). Тобто, саме з цього часу розпочинається перебіг позовної давності. А оскільки з позовом до суду кредитор звернувся тільки в січні 2014 року, то тим самим пропустив як загальну позовну давність, так і спеціальну щодо стягнення штрафів та пені. Апелянт також вказує на неправильні розрахунки суми заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки без проведення оцінки вартості предмета іпотеки. Необґрунтовано судом, крім того, пропорційно стягнуто з боржника і судовий збір, оскільки він не є відповідачем у справі.

З цих підстав просив рішення суду в цій частині скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представник апелянтів ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 доводи апеляційних скарг підтримав з наведених у них мотивів.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» доводів апеляційних скарг не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що боржник недобросовісно виконував взяті на себе кредитним договором зобов'язання, внаслідок чого є підстави для звернення стягнення в загальній сумі заборгованості 1 595 435,88 грн. на предмет іпотеки - належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 53,90 кв.м.

Однак, погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам матеріального права та не узгоджується з матеріалами справи.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, згідно кредитного договору №131МК від 11.09.2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_3, останній отримав кредит в розмірі 420 000,00 грн. зі сплатою 24 % річних з кінцевим терміном повернення 10.09.2013 року (а.с. 12-15).

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором на підставі договору іпотеки від 11.09.2008 року ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру №26, яка належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_4), м. Бурштин, Галицького району. Згідно п.10 цього договору сторони обумовили, що вартість предмету іпотеки складає 166 652,96 грн., що відповідає результатам незалежної оцінки майна, яка визначена в експертному заключенні по оцінці забезпечення кредиту від 08.09.2008 року (а.с. 16-18).

За змістом ст.ст. 526,1049,1054,1050 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Встановлено, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 16.01.2014 року допустив заборгованість у розмірі 1 595 435,88 грн. (а.с. 6 - 9).

За положеннями ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та вимог ст. 589 ЦК України у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне застереження міститься також і в п.п. 17.8., 17.10. договору іпотеки (а.с.17).

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення Боржником основного зобов'язання, умов Кредитного договору та/або порушення Іпотекодавцем умов цього Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та/або Боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет Іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення він вправі розпочати звернення стягнення на Предмет Іпотеки.

Встановлено, що у передбаченому законом порядку 11.10.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було направлено письмову вимогу про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (а.с.9,11).

Відтак, враховуючи, що порушення умов договору боржником не усунуто, банк вправі був звернутися до суду з даним позовом.

Твердження апелянта про те, що вказаний позов пред'явлено до суду повторно, а тому має місце подвійне стягнення заборгованості не заслуговує на увагу.

В засіданні апеляційного суду з'ясовано, що дійсно в провадженні Галицького районного суду знаходилася цивільна справа № 2-65/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та застави. Вказаний позов заявлено банком до суду 01.02.2011 року, а сума заборгованості в розмірі 494 923,87 грн. визначена позивачем станом на 24.12.2010 року. Рішенням Галицького районного суду від 15.05.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 131 МК від 11.09.2008 року в розмірі 886 705,09 грн. (визначеної банком станом на 21.11.2011 року) було вилучено та передано в заклад транспортні засоби, а також предмет іпотеки за вказаним договором іпотеки - спірну квартиру.

Встановлено, що у передбачений законом строк сторони не оскаржували дане рішення, відтак воно набрало законної сили та було обов'язковим для виконання.

Разом з тим, як з'ясовано колегією суддів рішення суду в примусовому порядку не виконувалося ні боржником, ні іпотекодавцем. Натомість, після його ухвалення боржник ОСОБА_3 в добровільному порядку двічі - 05.07. та 28.09.2012 року частково здійснював погашення кредиту (а.с.8).

За таких обставин, оскільки апеляційним судом не встановлено тотожності підстав та предмету позову в цих справах, не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта ОСОБА_2 щодо закриття провадження в даній справі.

Крім того, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2015 року (в зв'язку із поновленням ОСОБА_2 строку апеляційного оскарження) вказане рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Зі змісту умов кредитного договору (п. 4.3.) видно, що сторони погодили у випадку порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту (п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.3., 2.4.1., 4.11 даного договору) сплату останнім банку відсотків за користування кредитом у розмірі 50% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (а.с.12-14).

Крім цього, відповідно до розділу 6 договору передбачено відповідальність позичальника за порушення будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом згідно Графіку погашення кредиту, строків повернення кредиту тощо за кожний випадок порушення. Зокрема, у вигляді пені у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня (п.6.1.), штрафу у розмірі 2% від суми отриманого кредиту (п.6.2.), штрафу у розмірі 250грн. + %5 від суми позову у випадку порушення позичальником будь-якого з грошових зобов'язань за договором більше ніж на 120 днів, у зв'язку із чим банк буде змушений звернутися до суду (п.6.6.). Також, п.6.4. договору визначено, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбачених, в т.ч. пп.6.1,6.2. договору, здійснюється протягом трьох років від дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником (а.с.14).

Згідно п.6.8. кредитного договору по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів сторонами встановлено строк позовної давності тривалістю 5 років (а.с.14).

Як вбачається із розрахунку банку (а.с.6 - 9) внаслідок порушення боржником умов кредитного договору станом на 16.01.2014 року виникла загальна заборгованість у розмірі 1 595 435,88 грн. З них, зокрема: 392 987,24 грн. - заборгованість за кредитом; 737 706,42 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 388 530,99 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 75 961,23 грн. - штраф (процентна складова).

На спростування розміру цієї суми заборгованості як відповідач, так і боржник належних та допустимих доказів суду першої інстанції, так і їх представник апеляційному суду не представили.

Із зазначеного розрахунку видно, що позичальник порушував Графік погашення кредиту та несвоєчасно вносив банку визначені графіком суми на погашення як тіла кредиту, так і відсотків за користування ним. Зокрема, часткове погашення мало місце 20.10. та 21.10.2008 року, 17.11.2008 року, 01.12.2008 року, 28.02.2011 року, 26.04.2011 року, 28.10.2011 року, 21.11.2011 року, 30.12.2011 року, 05.07.2012 року. Востаннє погашення суми кредиту здійснено боржником 28.09.2012 року в сумі 1 500,00 грн. (а.с.8).

Встановлено, що з даним позовом до суду банк звернувся в лютому 2014 року.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позовну давність, яка угодою сторін була збільшена до 5 років, з врахування її перериву визнанням позичальником боргу та здійсненням відповідного погашення як по основній, так і по додаткових вимогах, банком не пропущено.

При цьому колегія суддів також враховує положення ст. 264 ЦК України та перерив позовної давності пред'явленням банком 01.02.2011 року до суду позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та застави.

За наведених обставин надуманими є посилання представника апелянта ОСОБА_3 щодо застосування до спірних правовідносин загальної позовної давності тривалістю три роки та початку її перебігу починаючи з 23 грудня 2008 року.

Разом з тим, перевіряючи інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3- ОСОБА_4 колегією суддів з'ясовано наступне.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим, суд у резолютивній частині рішення, пославшись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

А тому, зважаючи на вищенаведене, положення ст. 582 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» рішення суду слід змінити.

При цьому колегія суддів враховує правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-1561цс15 від 21 жовтня 2015 року, які в силу положень статті 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відтак, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Зважаючи на заперечення відповідачем ОСОБА_2 позову, на думку колегії суддів, початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації слід визначити на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Обґрунтованими є також доводи апеляційної скарги представника третьої особи - ОСОБА_4 стосовно стягнення з ОСОБА_3 судового збору.

Зважаючи на те, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має тільки процесуальну заінтересованість у розгляді справи та не є стороною у справі, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України така до розподілу судових витрат не залучається.

Суд цих вимог закону не врахував та безпідставно стягнув на користь позивача із ОСОБА_3 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, та ОСОБА_2 пропорційно 3 654,00 грн. судового збору.

Відтак, рішення суду в цій частині також слід змінити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3654,00 грн. сплаченого судового збору.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду в іншій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційні скарги не містять посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції по суті та ухвалення нового рішення іншого за змістом.

Тому підстав для задоволення апеляційних скарг із зазначених в них інших мотивів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 23 липня 2015 року в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат змінити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №131МК від 11.09.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, в сумі 1 595 435,88 грн., з яких: 392 987,24 грн. - заборгованість за кредитом; 737 706,42 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 388 530,99 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 75 961,23 грн. - штраф (процентна складова) звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 53,90 кв.м., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3 654,00 грн. сплаченого судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський