АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

25 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Богацькій М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про вселення та встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулася до суду з вказаним позовом, уточненим в подальшому, в якому посилаючись на те, щовідповідачі замінили в спірній квартирі замки, у зв'язку з чим вона та малолітня дитина не можуть проживати в ній, просила вселити її та малолітнього ОСОБА_4 у квартиру. Крім того, посилаючись на те, що її малолітня дитина є співвласником спірної квартири просила визначити порядок користування квартирою шляхом виділення в користування її малолітньому сину ОСОБА_4 кімнату розміром 9, 5 кв.м., ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як подружжю, кімнату розміром 18,0 кв.м., а ОСОБА_1 кімнату розміром 11,3 кв.м. Підсобні та нежилі приміщенні просила залишити в спільному користуванні співвласників.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва 19 січня 2015 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_3 разом з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1. Визначено порядок користування вказаною квартирою: виділено в користування ОСОБА_4 кімнату площею 9,5 кв.м., виділено в спільне користування ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 кімнати площею 18 кв.м. та 11,3 кв.м., місця загального користування залишено в спільному користуванні співвласників. У решті позову відмовлено.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на незаконність та необґрунтованість рішення Солом'янського районного суду м. Києва, у зв'язку з чим просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказував на те, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення осіб, що беруть участь у справі, призвело до порушення прав відповідача щодо надання пояснень та доказів, наслідком чого стало неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи та неправильне вирішення спору. Судом не було враховано, що відповідачі не чинять жодних перешкод позивачу у праві користування квартирою. Крім цього, визначаючи кімнату для проживання позивачів, суд невірно врахував технічні характеристики квартири.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 рішення апеляційного суду м. Києва скасовано з тих підстав, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку, що у разі виділення у користування малолітньому ОСОБА_4 кімнати площею 9,5 кв.м. будуть порушені права відповідачів та що суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин і не врахував неможливість проживання малолітньої дитини без догляду матері. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції просив задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертались.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на адресу суду направив клопотання про перенесення судового засідання, проте доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав. Колегія суддів, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи з відповідним клопотанням не звертався, вважає за можливе розглянути справу за відсутності апелянта та інших осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Третя особа Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання свого представника не направила.

Колегія суддів відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 6 листопада 2004 року перебували в шлюбі.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 2007 року зазначена квартира була передана у спільну часткову власність: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер, після його смерті 1/5 частину спірної квартири успадкували за законом його батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 7 червня 2013 року шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 із сином продовжували проживати в квартирі АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині вселення позивачів та визначення порядку користування квартирою, вказував на те, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону та врахувавши вік малолітнього співвласника квартири, його проживання з матір'ю і неможливість існування малолітньої дитини без догляду та опіки з боку дорослих, дійшов висновку про доведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду на вважає його правильним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що частка малолітнього ОСОБА_4 у спільній частковій власності становить 2/10 (1/5).

Судом також встановлено, що з серпня 2014 року відповідачі чинять позивачці з сином перешкоди в проживанні та користуванні спірною квартирою, а малолітній ОСОБА_4, як співвласник, позбавлений можливості доступу до квартири.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння такористування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що в разі неможливості поділу в натурі квартири, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом першої інстанції враховано дані технічної характеристики квартири та оскільки частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними, то кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, тобто право кожного із співвласників поширюється на квартиру в цілому, а не на певну її частину.

Доводи апеляційної скарги, що суд невірно врахував технічні характеристики квартири є необґрунтованими, оскільки висновки суду базуються на даних технічного паспорту наданого позивачем, доказів на спростування вказаних характеристик відповідачами до суду надано не було.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо вселення ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною у спірну квартиру, оскільки при вирішенні вказаного питання судом було вірно встановлено, що дитина проживає з матір'ю, враховано неможливість проживання малолітньої дитини без догляду матері та те, що батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном.

Крім цього, згідно зі ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки сам: m собі не можуть бути підставою для визнання права користування приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймач» (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З огляду на викладене суд першої інстанції зробив правильний висновок про вселення ОСОБА_3 разом з малолітнім сином ОСОБА_4, у спірну квартиру і визначення порядку користування вказаною квартирою.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/18770/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11172/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.