Дата документу 17.02.2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року. Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ЗИМОГЛЯД В.В.

при секретарі ГАЛИКІНІЙ Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 7000,53 грн. та судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь витрати пов'язані з оплатою оголошення про виклик до суду в газеті «Запорізька правда».

Відповідачка у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про день, час, та місце розгляду справи через оголошення в газеті «Запорізька правда» /а.с. 32/.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позову ОСОБА_1 перебував з вересня 2003 року у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 сторін по справі народився син - ОСОБА_3, про що свідчить копія свідоцтва про народження /а.с. 7/.

З вересня 2009 року сторони сумісно не проживають, сімейні відносини фактично припинилися. Малолітня дитина ОСОБА_3 залишився проживати разом з матір'ю - відповідачкою по справі.

З вересня 2013 року ОСОБА_3 постійно мешкає разом з батьком ОСОБА_1 та знаходиться на повному його утриманні, про що свідчить довідка з місця проживання /а.с. 8/

Відповідно до вимог виконавчого листа № 2-1134, виданого 15.06.2010 року, з позивача на користь відповідачки здійснювалось стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3, про що свідчить постанова державного виконавця /а.с. 12/

Заочним рішенням № 320/4314/14-ц від 25 вересня 2014 року припинено вищевказане стягнення аліментів на користь ОСОБА_2, та визначено місце проживання ОСОБА_3, разом з батьком ОСОБА_1

За період з вересня 2013 року по жовтень 2014 року заробітної плати позивача були удержані аліменти на користь відповідачки в розмірі 7000,53 грн., що підтверджується довідками про доходи від 11.11.2014 року /а.с. 10-11/.

Так позивач, в своєму позові посилається на норму ст. 179 СК України, згідно якої аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням, та стверджує, що відповідачка, ухиляючись від своїх обов'язків по матеріальному забезпеченню дитини, недобросовісно набула кошти, які були призначені на утримання неповнолітньої дитини.

Суд критично ставиться та не приймає до уваги, доводи позивача, що заочним рішенням суду від 25 вересня 2014 року встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 з вересня 2013 року, мешкає разом з батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його утриманні, оскільки згідно вимог ЦПК України, встановленими вважаються ті обставини, які вказані у резолютивній частині рішення. А рішення про встановлення факту проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 з вересня 2013 року відсутнє.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми, оскільки жодною нормою права не передбачено повернення сплачених аліментів на утримання дитини.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 107, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 179-180 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ В.В.ЗИМОГЛЯД.