У х в а л а

28 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2014 року у справі за позовом Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання ордеру недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 7 серпня 2013 року позовні вимоги Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви задоволено частково: визнано недійсним ордер № 37178 серія Б, виданий 28 липня 1988 року виконавчим комітетом Московської районної радим. Києва на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 серпня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання ордеру недійсним та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року касаційну скаргу Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2014 року залишено без змін.

28 квітня 2015 року Папенко Р.С., який діє в інтересах Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд вищезазначених судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 31, 50, 52 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

На обґрунтування підстав перегляду зазначених судових рішень, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, 1 квітня 2015 року, 18 березня 2015 року та ухвалу Верховного Суду України від 30 червня 2011 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 28 січня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, та залишаючи без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2014 року, касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на момент видачі оспорюваного ордеру будинок був житловим, перебував у державній власності, а тому відповідно до положень частини першої статті 58 ЖК УРСР виконавчий комітет Московської районної ради народних депутатів м. Києва в межах повноважень видав на ім'я ОСОБА_3 зазначений ордер.

Разом з тим, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та в ухвалі Верховного Суду України, на які заявник посилається як на підставу неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, містяться наступні висновки:

- в ухвалі від 11 березня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про застосування статей 52, 53 ЖК УРСР при вирішенні спірних правовідносин, оскільки спірне житлове приміщення є жилою площею в гуртожитку і належить ПАТ АК «Київенерго»;

- в ухвалі від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про застосування положень статей 526, 530, частини першої статті 543, статті 1054 ЦК України при вирішенні спору за кредитними зобов'язаннями;

- в ухвалі від 18 березня 2015 року касаційний суд, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив про нез'ясування апеляційним судом, які саме зобов'язання виникли між учасниками спору, при цьому відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України, визначення справжньої правової природи правовідносин сторін та справжнього змісту письмового документа (розписки) є обов'язком судів;

- в ухвалі від 30 червня 2011 року касаційний суд, скасовуючи рішення апеляційного суду в частині закриття провадження у справі, дійшов висновку щодо незастосування апеляційним судом Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року у справах із сімейних спорів між особами, що проживають на територіях України та Російської Федерації і є їх громадянами.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметом спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску вищевказаної справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання ордеру недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення за заявою Свято-Троїцького Китаєвського чоловічого монастиря м. Києва Української Православної церкви про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема