Справа № 344/9476/15-ц
Провадження № 2/344/3740/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач»), в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0575 га, що знаходиться по вул. Львівська, № 20 в м. Івано-Франківську.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Зокрема, як зазначив Позивач, відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 23 травня 2008 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори, мати Позивача ОСОБА_4 подарувала Позивачу квартиру № 1 в будинку № 20 по вул Львівська (вул. Столярчука) в м. Івано-Франківську.

Після смерті ОСОБА_4 та відкриття спадщини після неї, як вказав Позивач, йому стало відомо про те, що 1/2 частина земельної ділянки, на якій розташована вищезазначена подарована йому квартира, належала на праві власності його матері, але у зв'язку з пропуском встановленого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини нотаріусом було відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва на право на спадщину на зазначену земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення, вказавши, що в неї відсутні заперечення щодо визнання права власності за Позивачем на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0575 га, що знаходиться по вул. Львівська, № 20 в м. Івано-Франківську, яка належала на праві приватної власності його померлій матері.

Заслухавши пояснення Позивача, Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Статтею 328 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною 1 статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (частина 2 статті 373 ЦК України).

Відповідно до Договору дарування квартири від 23 травня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори ОСОБА_5, ОСОБА_4 (Дарувальник) передала у власність ОСОБА_2 (Обдаровуваний) безоплатно квартиру № 1 в м. Івано-Франківську по вул. Львівська (вул. Столярчука), буд. № 20, а Обдаровуваний прийняв в дар вищезазначену квартиру.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19196178 від 14 червня 2008 року квартира, яка розташована за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Львівська (вул. Столярчука)АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Відповідно до Свідоцтва про смерть серія І-НМ № 208090 від 18 червня 2015 року ОСОБА_4 померла 14 вересня 2013 року у віці 84 роки.

Як зазначив Позивач, після спливу 6 місяців після смерті матері йому стало відомо, що до складу спадщини після смерті його матері входить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0575 га, що знаходиться по вул. Львівська, № 20 в м. Івано-Франківську, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі державного акту.

Так, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданного громадянину України, земельна ділянка, площею 0, 0575 гектарів, розташована на території м. Івано-Франківська, Івано-Франківської міської ради, вул. Львівській, 20, передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить на праві спільної-сумісної приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Абзацом першим частини 2 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Доказів на підтвердження того, що за життя ОСОБА_4 між нею та Відповідачем ОСОБА_3 було досягнуто домовленості щодо поділу часток у спільній сумісній приватній власності на земельну ділянку площею 0, 0575 гектарів, розташовану на території м. Івано-Франківська, Івано-Франківської міської ради, вул. Львівській, 20, або на підтвердження іншого розміру часток (а не 1/2) відповідно до закону чи рішення суду, Суду надано не було, а Судом таких обставин не встановлено.

Крім того, в судовому засіданні Відповідач ОСОБА_3 визнала право ОСОБА_2, як спадкоємця ОСОБА_4, на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 1 статті 1268 визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як встановлено Судом із пояснень сторін, після смерті матері ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку.

Крім того, відповідно до нотаріально посвідченої заяви про відмову від своєї частки у спадщині від 30 січня 2014 року, ОСОБА_6 (рідний брат Позивача) відмовився від своєї частки у спадщині після смерті матері ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2.

В той же час, у звязку з пропуском встановленого законом строку на прийняття спадщини, нотаріусом було відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

Частиною 1 статті 81 Земельного кодексу України (надалі «ЗК України») визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною 1 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України).

Як зазначено в пункті 3.1 ОСОБА_7 спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

Відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

В пункті 3.5. ОСОБА_7 спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено наступне: «… відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут)».

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» «відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним то з урахуванням цього порядку».

Обставин складення ОСОБА_4 заповіту на спірну земельну ділянку на користь іншої особи (осіб) Судом не встановлено, оскільки підтверджуючі цьому докази в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, дослідивши матеріали справи, зважаючи на визнання позову Відповідачем, Суд дійшов висновку про те, що оскільки право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0575 га, що знаходиться по вул. Львівська, № 20 в м. Івано-Франківську, було оформлене у встановленому чиним законодавством порядку та підтверджується зареєстрованим Державним актом про право приватної власності на землю (а.с. 3), а тому Суд вбачає підстави для визнання за Позивачем, як за спадкоємцем за законом на спірну земельну ділянку права власності на дану земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

За частиною 1,4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачами позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач по справі позов визнав.

Оскільки є законні підстави для визнання за Позивачем права власності на спадщину у порядку спадкування за законом, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 328, 373, 1217, 1218, 1223, 1225, 1235 , 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 81, 120, 125, 131 ЗК України, ст.ст.213-216 ЦПК України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0575 га, що знаходиться по вул. Львівська, № 20 в м. Івано-Франківську.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.