Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Рожина Ю.М.,

суддів - Максимчук З.М., Бондаренко Н.В.,

секретаря судового засідання - Шептицької С.С.,

з участю

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ДТГО «Львівська залізниця» Хмариної О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Здовбицької сільської ради Здолбунівського району, державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ДТГО «Львівська залізниця» вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені в ньому такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а обставини у справі, які суд вважав встановленими, такими, що не доведені.

Зазначає, що суд в порушення ст.ст.328,392 ЦК України при винесенні рішення не врахував відсутність у позивача суб'єктивного права власника на спірне нерухоме майно на момент його звернення до суду з даним позовом, відсутність доказів щодо наявності у позивача права власності, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства, доказів оспорювання, не визнання залізницею або втрати позивачем документа, який засвідчує його право власності на спірне нерухоме майно, як вимагає ст.392 ЦК України.

Доводить, що власником спірного нерухомого майна, відповідно до свідоцтва на право державної власності, є держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, а тому відповідно до ст.35 ЦПК України суду необхідно було з власної ініціативи залучити до участі в справі зазначене Міністерство.

Звертає увагу, що рішення суду мотивоване Законом України «Про власність», який на момент звернення до суду позивача і розгляду справи втратив чинність.

За викладених обставин просить рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову, стягнути на користь залізниці судові витрати за подачу апеляційної скарги.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність викладених в ній доводів. Вважає рішення суду законним, яке підлягає залишенню без змін, апеляційну скаргу просить відхилити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши сторони, що з'явились у судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працюючи на посаді бригадира Здолбунівської дільниці відокремленого підрозділу "Рівненська дистанція водопостачання" ДТГО "Львівська залізниця", звернувся 23 жовтня 2014 року з письмовою заявою до керівника органу приватизації при ВП "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" №3 про покращення житлових умов сім'ї, шляхом передачі йому приміщення колишньої технічної водокачки для переобладнання під житло.

Здовбицька сільська рада Здолбунівського району Рівненської області рішенням №150 від 15 жовтня 2009 року не заперечувала щодо переведення будівлі насосної станції за адресою: АДРЕСА_1, в розряд житлового будинку.

З листа начальника ВП "Рівненська дистанція водопостачання" №115 від 08.02.2010 року адресованого Здовбицькому сільському голові вбачається, що ВП "Рівненська дистанція водопостачання" ДТГО "Львівська залізниця" не заперечує проти передачі працівникові ОСОБА_1 будівлі бувшої насосної станції водокачка та просить поселити сім'ю ОСОБА_1 в приміщення будівлі по АДРЕСА_1 та провести зміну її статусу із виробничої в житлову з подальшим закріпленням за сім'єю ОСОБА_1

У наказі начальника ВП "Рівненська дистанція водопостачання" №136 від 01 серпня 2011 року "Про зміну статусу будівлі насосної станції водокачка Новомильськ за адресою: АДРЕСА_1, що рахується на балансі ВП "Рівненська дистанція водопостачання" зазначено: провести зміну статусу з виробничої будівлі насосної станції в житлову, в.о. бухгалтера ОСОБА_4 внести зміни в автоматизовану систему "Юридичні особи" з приводу переведення статусу; майстру дільниці ОСОБА_5 підготувати документи про передачу даної будівлі працівнику столяру ОСОБА_1; поселити сім'ю ОСОБА_1 в приміщення будівлі по АДРЕСА_1.

Позивачем було проведено переобладнання будівлі насосної станції під житловий будинок за вищевказаною адресою, після чого 30 березня 2010 року був складений акт готовності об'єкта до експлуатації №10.

З 27 травня 2010 року позивач разом зі своєю сім'єю проживає та доглядає за житловим будинком АДРЕСА_1.

Задовольняючипозов суд першої інстанції послався на приписи ст.ст.328,392 ЦК України щодо підстав набуття права власності та визнання права власності, та виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до приписів п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вказано, що зурахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З матеріалів справи вбачається, що приміщення будівлі насосної станції водокачка Новомильськ за адресою: АДРЕСА_1 належить державі в особі Міністерства інфраструктури України (а.с.42).

Згідно ст.4 Закону України „Про транспорт" державне управління в галузі транспорту здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури, місцеві Ради народних депутатів та інші спеціально уповноважені на те органи відповідно до їх компетенції.

Відповідно до ст.ст.1,4 Закону України „Про залізничний транспорт" діє державне територіально-галузеве об'єднання, яке є відповідачем у даній справі, засноване на державній власності, до повноважень якого належить управління майном, що належить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України та підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України.

За приписами ст.182 ЦК України встановлюється порядок державної реєстрації прав на нерухомість, зокрема встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід, припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

З огляду на викладене, слід зазначити, що за приписами ст.392 ЦК України володілець майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, що посвідчують його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено його право власності наприміщення будівлі насосної станції водокачка Новомильськ за адресою: АДРЕСА_1, а відмова державного територіально-галузевого об'єднання „Львівська залізниця" у видачі свідоцтва про право власності на це майно свідчить про недотримання позивачем порядку оформлення такого права.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності на спірне майно відсутні і підстави для визнання права власності на це майно на підставі ст.392 ЦК України, оскільки право у позивача не виникло і воно не є порушеним іншими особами.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому наявні підстави для застосування положень ст.307 ЦПК України щодо скасування рішення суду першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року скасувати.

ОСОБА_1 у позові до Здовбицької сільської ради Здолбунівського району, державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про визнання права власності на майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді З.М.Максимчук

Н.В.Бондаренко