У Х В А Л А

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Мирненської сільської ради Слов'янського району Донецької області, про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 03 серпня 2010 року по 11 грудня 2014 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ‒ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З березня 2014 року вони припинили шлюбні відносини, а 30 травня 2014 року батьки відповідача вивезли їхнього сина до Херсонської області. Посилаючись на те, що відповідач перешкоджає їй бачитися із дитиною, позивачка просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, із нею.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із відсутності виключних обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена із матір'ю.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із думки дитини та її прихильності до батька, а також із того, що проживання дитини з батьком було тривалим і достатнім, щоб вона сприймала свою приналежність до сім'ї батька, а місце проживання як сімейне помешкання.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 03 серпня 2010 року по 11 грудня 2014 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ‒ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З березня 2014 року вони припинили шлюбні відносини.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4 без її згоди вивіз дитину до іншої області не віддає їй дитину та перешкоджає бачитись із нею.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд в основному виходив із того, що проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком було тривалим і достатнім, щоб дитина сприймала свою приналежність до сім'ї батька, а місце проживання як сімейне помешкання. Крім того, суд послався на те, що дитина висловила бажання проживати із батьком.

Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

На наведене суд уваги не звернув, не врахував положення ч. 1 ст. 161 СК України та не узяв до уваги вік дитини (на момент ухвалення апеляційним судом оскарженого рішення не виповнилося й п'яти років) з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, не встановив і не зазначив у рішенні передбачених ч. 2 ст. 161 СК України чи будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матір'ю, обґрунтувавши своє рішення лише на прихильності дитини до батька, з яким вона жила останній час.

Суд апеляційної інстанції також взяв до уваги інформаційну довідку про психологічне вивчення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав їй належної правової оцінки, не встановив із чого виходили психологи, які підписали зазначену довідку, даючи висновок про прихильність дитини до батька та бабусі ОСОБА_1.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що у зазначеній довідці відсутні відомості про неприхильність дитини до матері чи інше негативне відношення дитини до матері.

Також суд апеляційної інстанції послався на те, що ОСОБА_3 не мала стабільних трудових відносин та тривалий час не працювала, не врахувавши при цьому того, що дитині ще не виповнилося п'яти років та не перевірив, чи перебувала вона у відпустці по догляду за дитиною до трьох (шести) років. Разом з тим суд не дослідив, яким чином це впливає на бажання матері виховувати і проживати з малолітньою дитиною.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2015 року справу для розгляду слід направити до апеляційному суду Донецької області.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Донецької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська