Справа № 373/368/15 Головуючий у І інстанції Свояк Д. В.
Провадження № 22-ц/780/2902/15 Доповідач у 2 інстанції Данілов О. М.
Категорія 52 10.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В., Іванової І.В.

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» про зобовязання вчинити певні дії та стягнути заборговану допомогу на оздоровлення, передбачену чинним законодавством, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із позовом до Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» про зобовязання вчинити певні дії та стягнути заборговану допомогу на оздоровлення, передбачену чинним законодавством, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 21 липня 2010 року працювала у відповідача на посаді старшого інспектора з кадрів, а 20 квітня 2011 року була звільнена з посади.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року її поновлено на посаді.

Через те, що вона перебувала у вимушеному прогулі з моменту звільнення до моменту поновлення, вона має право на відпустки за цей період й відповідну допомогу на оздоровлення.

У жовтні 2014 року січні 2015 року позивач отримала оплачувані відпустки за робочі періоди з 21 липня 2011 року по 20 липня 2012 року, з 21 липня 2012 року по 20 липня 2013 року, з 21 липня 2013 року по 20 липня 2014 року повної тривалості та частково за період з 21 липня 2010 року по 20 липня 2011 року.

У заявах про надання відпусток позивач просила відповідача виплатити їй допомогу на оздоровлення, однак їй було виплачено допомогу на оздоровлення лише за 2014 рік при наданні відпустки тривалістю 24 дні за робочий період 21 липня 2013 року по 20 липня 2014 року.

Зважаючи на те, що відповідачем не було виконано передбачений законодавством обовязок, позивач вважає, що її право було порушено. При цьому, зазначеними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, що виявилась у моральних стражданнях з приводу порушення її конституційних трудових прав, неможливості забезпечити повноцінний відпочинок, додаткових зусиллях, повязаних із пошуком засобів існування при перебуванні у відпустках, а також порушення життєвого ритму у звязку із захистом її порушених прав.

Просила суд, зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки у розмірі посадового окладу (на день виплати) кожну; зобовязати відповідача провести розрахунки з Пенсійним фондом України при сплаті нарахованих обовязкових платежів на виплачену допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки, а також здати коригуючий звіт по сплачених внесках з розміру допомоги на оздоровлення із зазначенням місяця та року, за який їх нараховано; стягнути з відповідача на її користь 3000 грн. за спричинену моральну шкоду; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та зобовязано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 допомогу на оздоровлення у звязку з наданням щорічних відпусток за 2011, 2012, 2013 роки у розмірі посадового окладу ОСОБА_2 на день надання відпусток за відповідні роки; стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у сумі 500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Національний історико-етнографічний заповідник «Переяслав» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Судом першої інстанції встановлено, що копіями наказів відповідача від 21 липня 2010 року № 124-ос, від 20 квітня 2011 року №44-ос, від 27 серпня 2014 року № 125-ос й трудової книжки позивача підтверджуються факти прийняття на роботу, звільнення та поновлення на посаді позивача (а.с. 40-44).

Звернення позивача до відповідача із заявами про надання відпусток й виплати їй допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки підтверджується копіями відповідних заяв від 22 вересня 2014 року, 13 жовтня 2014 року, 20 жовтня 2014 року, 25 листопада 2014 року, 02 грудня 2014 року, 19 грудня 2014 року, 21 січня 2015 року (а.с.5, 7, 8, 11-13).

Відмова відповідача у виплаті позивачу допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки підтверджується листами відповідача від 28 листопада 2014 року № 507 та від 02 грудня 2014 року № 515 (а.с. 14, 15).

Факт придбання позивачем путівки до санаторно-курортного закладу у 2014 році, підтверджується копіями фіскального чеку про сплату частково за путівку № 006127 від 30 жовтня 2014 року, самої путівки; у 2012 році - копіями квитанції до прибуткового касового ордеру від 10 вересня 2012 року та довідки КЗ «Сімеїз» (а.с. 22-23).

Невиплата позивачу допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки підтверджується запереченнями відповідача та копією його листа від 27 січня 2015 року № 37 (а.с. 33-36).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у звязку з реалізацією дотримання прав, гарантій та інтересів працівників відповідача, закріплених Колективними договорами, відповідачем реалізовано право на виплату працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідних роках. При цьому, визначено коло осіб, які мають її отримати.

Оскільки дія цих наказів розповсюджувалась на всіх працівників відповідача при наданні їм щорічних відпусток, з огляду на те, що позивач була поновлена на посаді у звязку з незаконним її звільненням й перебувала у спірний період у трудових відносинах з відповідачем була його працівником, вона мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у щорічну відпустку.

Щорічні відпустки за спірний період відповідачем позивачу були надані у жовтні 2014 року січні 2015 року, що не оспорюється сторонами.

Посилання представника відповідача на те, що зазначена допомога має разовий характер й виплачується лише один раз на рік, у розумінні, що позивачу надано відпустки у 2014 році й була виплачена допомога на оздоровлення за цей рік, спростовується тим, що позивачу надавались відпустки за періоди роботи в інші роки. При цьому, час отримання цих відпусток позивачем не у роки, коли вона мала їх отримати, від неї не залежав.

Таким чином, позивач мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у щорічні відпустки за відповідні періоди роботи у 2011, 2012, 2013 роках й відмова відповідача у реалізації цього права є протиправною.

У звязку з тим, що право позивача на отримання допомоги на оздоровлення виникло при наданні їй щорічних відпусток за відповідні періоди роботи, вимога про застосування розміру посадового окладу позивача для обрахування розміру цієї допомоги на день виплати не ґрунтується на положеннях законодавства й не підлягає задоволенню.

Позовні вимоги щодо зобовязання відповідача провести розрахунки з Пенсійним фондом України, а також здати коригуючий звіт не підлягають задоволенню, оскільки за своєю суттю є елементом виконання рішення щодо першої позовної вимоги, та позивачем не доведено наявності спору із відповідачем щодо зазначених правовідносин.

Розглядаючи питання стягнення з відповідача відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що обставини, викладені позивачем як підстави її заподіяння не у повній мірі доведені позивачем.

Зокрема, посилання позивача на неможливість забезпечити повноцінний відпочинок при виконанні в повному обсязі своєї роботи спростовується тим, що позивач придбала путівку та отримала санаторно-курортні послуги у період перебування у відпустці у листопаді 2014 року, а також зазначені відпустки надавались позивачу не у звязку з виконанням нею роботи в повному обсязі, а через її перебування у вимушеному прогулі, тобто позивач свою роботу не виконувала. Посилання позивача на те, що вона докладала додаткових зусиль, повязаних із пошуком засобів існування при перебуванні у відпустках, не доведено.

При цьому, суд вважав доведеним та таким, що підлягає відповідному відшкодуванню, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у формі змін її життєвого ритму у звязку із захистом її порушеного права.

Належним та справедливим розміром відшкодуванням заподіяння моральної шкоди позивачу суд визначив у розмірі 500 грн.

З висновками суду першої інстанції в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу на оздоровлення у звязку з наданням щорічних відпусток за 2011, 2012, 2013 роки у розмірі посадового окладу ОСОБА_2 на день надання відпусток за відповідні роки колегія суддів в повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 2.5 Колективного договору на 2006-2009 роки НІЕЗ «Переяслав», дія якого продовжувалась до затвердження Колективного договору між керівником і первинною профспілковою організацією працівників НІЕЗ «Переяслав» 08 лютого 2013 року передбачено, що адміністрація Заповідника зобовязується забезпечувати надання працівникам передбачених законодавством України соціальних пільг, гарантій та компенсацій.

Пункт 2.6 цього Колективного договору, а також п. 2.2 Колективного договору від 08 лютого 2013 року, передбачають обовязок адміністрації Заповідника забезпечувати гарантії прав і законних інтересів працівників Заповідника відповідно до Закону України «Про музей та музейну справу», інших нормативних актів.

Наказом відповідача від 04 січня 2010 року №10, дія якого розповсюджувалась й на 2011 рік, наказано працівникам відповідача, які відбувають у щорічну основну відпустку, виплачувати одноразову допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Наказами відповідача від 03 січня 2012 року №2/1-ОС та від 02 січня 2013 року №1-ОС наказано бухгалтерії, відповідно до наказу Мінкульту від 18 жовтня 2005 року №745, виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення працівникам відповідача при наданні щорічних відпусток.

Підпунктом «б» пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» надано право у тому числі керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків, надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Підпункт «б» пункту 3 наказу Міністерства культури і туризму України від 18 жовтня 2005 року №745 «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 жовтня 2005 року за №1285/11565, надає право керівникам у тому числі бюджетних установ, закладів та організацій культури в межах фонду надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Як вбачається з довідки Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» №37 від 28 травня 2015 року, розмір допомоги на оздоровлення на дату початку використання відпусток старшим інспектором з кадрів ОСОБА_2 за наступні робочі періоди становив: за 2011 рік (з 21 липня 2010 року по 20 липня 2011 року) 2526 грн.; за 2012 рік (з 21 липня 2011 року по 20 липня 2012 року) 2526 грн.; за 2013 рік (з 21 липня 2012 року по 20 липня 2013 року) 2526 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 допомога на оздоровлення за 2011, 2012, 2013 роки у розмірі 7578 грн., з відрахуванням необхідних, обовязкових платежів і зборів та податків, відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі фактичні обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у звязку з чим рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2015 року в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу на оздоровлення у звязку з наданням щорічних відпусток підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з НІЕЗ «Переяслав» на користь ОСОБА_2 допомоги на оздоровлення у розмірі 7578 грн. В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому повинно бути залишене без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга НІЕЗ «Переяслав» підлягає частковому задоволенню, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2015 року в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу на оздоровлення у звязку з наданням щорічних відпусток необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з НІЕЗ «Переяслав» на користь ОСОБА_2 допомоги на оздоровлення у розмірі 7578 грн.. В решті рішення суду відповідає обставинам справи, висновки суду відповідають встановленим обставинам, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2015 року в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу на оздоровлення у звязку з наданням щорічних відпусток за 2011, 2012, 2013 роки, у розмірі посадового окладу ОСОБА_2 на день надання відпусток за відповідні роки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Національного іцсторико-етнографічного заповідника «Переяслав» на користь ОСОБА_2 допомогу на оздоровлення, у розмірі 7578 грн., з відрахуванням необхідних, обовязкових платежів і зборів та податків, відповідно до чинного законодавства.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: