АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3646/15 Справа № 183/4250/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дубовенко І. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Городничої В.С., Куценко Т.Р.

при секретарі - Денисенко А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 11 травня 2012 року за усною домовленістю він передав позичальнику ОСОБА_2 6.150 доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми відповідач надав розписку, в якій зобов'язався повернути борг до 11 вересня 2012 року.

Зазначав, що у в травні 2013 року ОСОБА_2 повернув йому лише 2.000 грн.

Посилаючись на те, що умови договору він виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти відповідачу у визначеній сумі, а останній, у порушення умов договору, не повернув грошові кошти у повному обсязі, а тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 47.138 грн.50 коп., збитки завдані інфляцією у розмірі 10.667 грн.97 коп. та 3% річних у розмірі 2.265 грн.76 коп.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав останньому позику у розмірі 6.150 доларів США зі строком повернення 11 вересня 2012 року, що підтверджується розпискою від 11 травня 2012 року, яка була написана відповідачем власноручно. У встановлений термін відповідач кошти не повернув (а.с.40).

У травні 2013 року, на виконання договору позики, ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 2.000 грн.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, яка згідно ст.360-7 є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14 роз'яснив, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

На день ухвалення рішення по даній справі офіційний курс долара США Національним банком України визначено 2.344 грн. за 100 доларів США.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 повинен повернути ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики у розмірі 142.156 грн. (6.150 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 144.156 грн. - 2.000 грн., які були повернуті).

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Розрахунок розміру трьох процентів річних проводиться за період з 12 вересня 2012 року по 01 квітня 2015 року і становить 10.876 грн.16 коп. (6.065 доларів США, що еквівалентно сумі боргу 142.156 грн., х 931 день прострочки : 365 календарних днів х 3% х 2.344 грн. (курс долара США).

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення суми інфляційних збитків, то вони задоволенню не підлягають.

З розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг 6.150 доларів США і ці кошти зобов'язався повернути (а.с.40).

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Посилання в апеляційній скарза на те, що договір позики не укладався є безпідставними, оскільки на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Доводи апелянта стосовно того, що розписка була написана ним під тиском, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень.

Щодо посилання апелянта на те, що він повернув даний борг позивачу, то у відповідності до вимог ст.545 ЦК України ОСОБА_2 не надав суду доказів, які б свідчили про виконання ним свого обов'язку.

З'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розмір судового збору за даним позов складає 1.530 грн.32 коп., а тому відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір на користь ОСОБА_3 в розмірі 493 грн.85 коп. та на користь держави в розмірі 1.036 грн.47 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 153.032 грн.16 коп., яка складається з суми боргу за договором позики у розмірі 142.156 грн., трьох процентів річних з простроченої суми боргу у розмірі 10.876 грн.16 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 493 грн.85 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1.036 грн.47 коп.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Городнича В.С.

Куценко Т.Р.