Справа №480/2919/14-ц 25.08.2015 25.08.2015 25.08.2015
Провадження №22-ц/784/1874/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2015 року

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И Л А

У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Позивач зазначав, що 24 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № NКN0AN 10720040 (далі Договір) у вигляді непоновлюваної лінії, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 69 086 грн.04 коп., з яких 48330 грн. на купівлю автомобіля, 20 756 грн.04 коп. на оплату разових страхових платежів, комісії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17.16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2014 року.

В забезпечення виконання зобовязань за цим Договором в заставу передано автомобіль DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, що належить на праві власності позичальникові.

Між тим, відповідач свої зобовязання належним чином за договором не виконував.

Станом на 30 жовтня 2014 року заборгованість склала 24 413 грн.79 коп., із них: 16 215 грн.56 коп. - заборгованість за кредитом, 2378 грн.01 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 725 грн.20 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 3694 грн.36 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та штраф 250 грн.( фіксована частина) та 1150 грн.66 коп.( процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 24413 грн.79 коп. вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад Банку предмет застави автомобіль DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на даний автомобіль, звернути стягнення на даний предмет застави, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату

свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого та зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2015 року позов задоволено частково. Постановлено в рахунок погашення заборгованості за укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитним договором № NКN0AN 10720040 від 24 грудня 2007 року у розмірі 20 719 грн.43 коп. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, заставною вартістю 48430 грн., який належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом його реалізації органами державної виконавчої служби на публічних торгах. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на неповне зясування судом обставин та доказів, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № NКN0AN 10720040 (далі Договір) у вигляді непоновлюваної лінії, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 69 086 грн.04 коп., на наступні цілі: 48330 грн. на купівлю автомобіля, 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу, договором особистого страхування на строк до 23 грудня 2008 року у сумі 2469 грн.43 коп., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 966 грн.60 коп. та у розмірі 17286 грн.01 коп. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.43% на місяць (17.16 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2014 року.

В забезпечення виконання зобовязань за цим Договором в заставу передано автомобіль DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, що належить на праві власності позичальникові.

Але відповідач свої зобовязання належним чином за договором не виконував.

Станом на 30 жовтня 2014 року заборгованість склала 24 413 грн.79 коп., із них: 16 215 грн.56 коп. - заборгованість за кредитом, 2378 грн.01 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 725 грн.20 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 3694 грн.36 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та штраф 250 грн.( фіксована частина) та 1150 грн.66 коп.( процентна складова).

Оскільки відповідачем було допущене порушення умов договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування ним, Банком 24 вересня 2014 року направлено позичальнику повідомлення про наявність заборгованості, необхідність її сплатити та наміри Банку щодо звернення стягнення на майно.

Враховуючи вищевикладені обставини та положення ст. ст. 543, 1050, 1054 ЦК

України, ст. 20 «Про заставу», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, щодо наявності підстав для звернення стягнення на передане в заставу майно.

Між тим, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на заставлене майно частково, суд першої інстанції помилково виходив з того, що запропонований позивачем спосіб реалізації заставленого майна шляхом його продажу заставодержателем будь-якій особі-покупцю, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України та надання позивачу всіх необхідних повноважень, необхідних для здійснення продажу є виключно позасудовим

способом звернення стягнення і не може бути проведений за судовим рішенням, оскільки тим самим фактично буде видано доручення Банку від імені заставодавця на реалізацію майна, що не входить до повноваження суду. Крім того, така позовна вимога не відповідає можливим способам захисту порушеного права. Але з такими обґрунтуваннями погодитися не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

В силу пунктів 15.7.1, 15.7.3 Договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані;

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Такий же спосіб реалізації предмету застави і містить ч.1 п. 24 договору застави рухомого майна, укладеного між сторонами.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, щодо способу реалізації заставного майна, то діюче законодавство визначає його диспозитивно, а саме сторони можуть врегулювати цей випадок на свій розсуд та визначити спосіб реалізації у випадку звернення стягнення за умовами договору, що не суперечить також і п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Відповідно до пп. 40, 42 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу указаного автомобіля банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції України та наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави.

У порушення принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) та вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції доводів сторони по суті заявлених позовних вимог та обраного позивачем способу судового захисту щодо звернення стягнення на предмет застави, шляхом продажу указаного автомобіля банком не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив.

При цьому не врахував вищенаведені норми права про право позивача обирати способи судового захисту, які відповідають вимогам закону, та положення ч. 1 ст. 12 ЦК України про те, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на свій розсуд і фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог, обравши самостійно спосіб судового захисту, що не входить до повноважень суду, та не вирішив заявлених позовних вимог у спосіб, визначений позивачем.

З врахуванням викладеного, заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року у справі №6-10цс13.

Таким чином обраний позивачем спосіб судового захисту, як і спосіб звернення стягнення на предмет застави не суперечить Закону України «Про виконавче провадження».

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором в забезпечення якої необхідно звернути стягнення на заставлене майно, суд першої інстанції вважав, що стягнення пені і штрафу є подвійною відповідальністю позичальника за одне і те саме порушення.

Але з таким висновком суду також погодитися не можна.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених положень Закону, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Тобто, пеня та штраф є видами відповідальності за різні порушення зобов'язань боржником.

Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 4.1, 7.4 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі, який зазначено у п.7.4 договору за кожен день прострочки, а саме 0.15%, але не менше 1 грн.

Пункт 4.3 договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми заборгованості.

Зменшуючи розмір заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що штраф та пеня, відповідно до умов кредитного договору, настають при різних обставинах порушення зобов'язання зі сторони боржника, а відтак є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань боржником. У зв'язку з цим висновок суду щодо подвійної відповідальності відповідача за одне і теж саме порушення зобов'язання є помилковим.

А тому, рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити, вказавши розмір заборгованості за кредитним договором 24 413 грн.79 коп.

Також не можна погодитись із рішенням суду в частині відмови банку у задоволенні позовних вимог щодо передачі в заклад (володіння) автомобіля, включаючи комплект ключів і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 572, ч. 2 ст. 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом у володіння третій особі.

Зазначені норми кореспондуються із ст. 44 Закону України «Про заставу», відповідно до якої заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави передається заставодавцем у володіння заставодержателя.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог вилучення та передачі позивачу як заставодержателю предмета застави включаючи комплект ключів і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, суд посилався на те, що ним обрано інший спосіб звернення стягнення, така вимога містить прохання про покладання обовязків на третю особу, яка не є стороною по справі, крім того, така вимога не ґрунтується на нормах закону.

Відповідно до п. 17.10 договору застави, укладеного між сторонами, в разі порушення Заставодавцем будь-якого із зобов'язань за кредитним договором, Заставодавець зобовязаний доставити предмет застави за адресою зазначеною в договорі у строк 7 днів з моменту предявлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строк сплати якої настав( в тому числі кредиту, відсотків, інших платежам), а також неустойки. В іншому випадку заставодержатель має право здійснити доставку предмету застави за вказаною адресою, як своїми силами, так і на договірних умовах з третіми особами. В той же строк передати предмет заставодержателю в заклад по акту прийому-передачі, який підписується сторонами.

Зазначені умови договору залишилися поза увагою суду.

Як вбачається з позовної заяви, ПАТ КБ "ПриватБанк" посилався на те, що згідно з договором застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Заставодержателем договору купівлі-продажу Предмету застави від імені Заставодавця. Оскільки позивачем заявлено позов саме з підстав, вказаних вище, очевидно, що виконання рішення суду стосовно звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права безпосереднього продажу конкретному покупцю, - неможливо без фактичного знаходження предмету застави у володінні ПАТ КБ "ПриватБанк"(а.с. 3).

Більш того, з моменту передачі предмета застави в заклад згідно п.17.10 договору застави заставодавець доручає заставодержателю здійснити від імені заставодавця всі необхідні дії, повязані зі зняттям предмета застави з обліку в органі державної реєстрації транспортних засобів ( п.33 договору).

Таким чином, передача предмета застави у заклад в разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань відповідає умовам договору застави та вимогам закону, а відтак вимога банку про вилучення автомобіля та передачу його в заклад разом з комплектом ключів та свідоцтвом про його реєстрацію відповідає визначеним законодавством України способам захисту цивільних прав.

Вирішуючи спір, суд на вказані обставини справи та вимоги закону уваги не звернув та помилково ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку в частині вилучення та передачі в заклад (володіння) автомобіля, включаючи комплект ключів і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку що рішення суду в силу п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України слід змінити, виклавши резолютивну частину у новій редакції:

- вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, що належить йому на праві власності, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля;

- у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № NКN0AN 10720040 у розмірі 24 413 грн. 79 коп. звернути стягнення на автомобіль

DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, заставною вартістю 48430 грн., з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого та зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

В силу ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку належить стягнути судовий збір у розмірі 366 грн.20 коп., який складається із 244 грн.14 коп. сплачених позивачем при зверненні до суду першої інстанції та 122 грн.06 коп. за подачу ним апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2015 року змінити.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задовольнити.

Вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, що належить йому на праві власності, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № NКN0AN 10720040 у розмірі 24 413 грн. 79 коп. звернути стягнення на автомобіль

DAEWOO, модель NEXIA DONC, 2007 року випуску, легковий седан-В, кузов XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер ВЕ 0133ВР, заставною вартістю 48430 грн., шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого та зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 366 грн.20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: