УХВАЛА

іменем україни

4 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києва, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, про визнання договору іпотеки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором, укладеним 3 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 176 200 доларів США зі сплатою 13,5 % річних на строк до 3 липня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 4 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_5, було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1, яка була придбана останнім та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність. Оскільки позичальник не виконував рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2011 року про стягнення з нього на користь банку заборгованості за указаним кредитним договором, банк просив звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки шляхом продажу указаної квартири на прилюдних торгах, проведених відповідно до діючого законодавства у межах процедури виконавчого провадження.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом,

посилаючись на те, що договір іпотеки слід вважати припиненим, оскільки основне зобов'язання, для забезпечення якого було укладено договір іпотеки, є припиненим, оскільки рішенням суду кредитна заборгованість вже стягнута і договір розірвано. З урахування зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати припиненим договір іпотеки, скасувати заборону на відчуження указаної квартири, внести до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про зняття заборони відчуження предмета іпотеки за договором іпотеки, виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження указаної квартири.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року в позові ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано припиненим договір іпотеки від 4 липня 2014 року, укладений між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4 з 21 червня 2011 року. У решті зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 3 липня 2007 року, яка становить 210 719 доларів 42 центи США, що еквівалентно 1 683 590 грн 15 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах у порядку, передбаченому діючим законодавством України в межах процедури виконавчого провадження. Початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позовних вимог ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суму та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, оскільки основне зобов'язання, для забезпечення якого було укладено договір іпотеки, є припиненим, оскільки преюдиційним рішенням суду кредитна заборгованість стягнута, а кредитний договір розірвано, тобто відсутні кредитні правовідносини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов банку й відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що наявність судового рішення, яким стягнута заборгованість за кредитним договором та яке не виконано, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суми шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє та залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що за кредитним договором, укладеним 3 липня 2007 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 176 200 доларів США зі сплатою 13,5 % річних на строк до 3 липня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 4 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 від імені якого діяла ОСОБА_5, було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 яка була придбана останнім та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність. ОСОБА_4 не виконував рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2011 року про розірвання кредитного договору та стягнення з нього на користь банку заборгованості за указаним кредитним договором і має заборгованість по кредитному договору у розмірі 1 598 817 грн 83 коп.

З урахуванням наведеного апеляційний суд звернув стягнення на предмет іпотеки, проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не звернув уваги на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У порушення наведеного у резолютивній частині рішення апеляційного суду не вказано складові кредитної заборгованості та початкова ціна предмета іпотеки для реалізації.

При цьому посилання касаційної скарги на те, що внаслідок розірвання кредитного договору основне зобов'язання припинилось є неправильним.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Отже розірвання договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватись виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-213 цс 15 від 23 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У зв'язку з наведеним, суду слід встановити, що виконано по рішенню суду, та чи виконано зобов'язання належним чином (ст. 599 ЦК України), і від вирішення зустрічного позову залежить вирішення первісного позову.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик