У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Ухвалами Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 та 29 жовтня 2014 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 жовтня 2002 року у Кременчуцькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 812.

Залишено відповідачу прізвище ‒ ОСОБА_3.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей задоволено, про стягнення аліментів на їх утримання задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з їх матір'ю ‒ ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного із дітей, починаючи з дати набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дітьми повноліття.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишено без задоволення.

Стягнуто із ОСОБА_2 судові витрати на користь ОСОБА_3 - 243 грн. 60 коп. судового збору; у державний бюджет ‒ судовий збір у сумі 243,60 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дітей та про стягнення аліментів, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

В.М. Коротун