Справа № 495/488/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/488/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

про захист прав споживача та визнання третейської угоди недійсною

В С Т А Н О В И В:

27.01.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживача та визнання третейської угоди недійсною (а.с.1-2).

Так, позивач просить суд визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п.8.1. ст.8 кредитного Договору № R4B від 01.06.2012 року, укладеного у м. Одесі між банком ПАТ «ВТБ Банк» в особі директора відділення «Філатовське» ПАТ «ВТБ Банк» Доманюк В.Є., що діяла на підставі довіреності від 14.10.2011 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. за реєстровим номером 2077, з однієї сторони, та позичальником - ОСОБА_1

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.06.2012 року ПАТ «ВТБ Банк» (ідентифікаційний код 14359319), в особі директора відділення «Філатовське» ПАТ «ВТБ Банк» Доманюк В.Є., що діяла на підставі довіреності від 14.10.2011 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. за реєстровим номером 2077, з однієї сторони, та позичальник ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від 01.06.2012 року у м. Одесі уклали кредитний договір № R4В на споживчі потреби.

Позивач посилається на те, що відповідно до п.2.1. ст.2 Договору кредит надавався позичальнику на споживчі потреби. Згідно п. 8.1. ст. 8 Договору, усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього Договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є, згідно п. 8.1., невід'ємною частиною даної третейської угоди. Згідно п. 8.2. ст. 8 Договору, Умови цього Договору, які містять відомості про найменування Сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Згідно п. 8.2. ст. 8 Договору, місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання цього Договору. Таким чином, в ст.8 Договору міститься третейська угода (застереження). За твердженням позивача, з тексту Договору вбачається, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків був невід'ємною частиною Договору та не надавався позивачу разом із Договором, про що свідчить відсутність його підпису, що в свою чергу виключало можливість останнього ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді. Отже, на думку позивача, такі умови Договору позбавили права позивача на вибір третейського суду, що є порушенням положень ст.14 Закону України «Про третейські суди», якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

Також, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №45273370 від 31.10.2014 року, відкритого відділом державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_1 стало відомо, що Дніпровським райсудом м. Києва на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 13.01.2014 року видано виконавчий лист про стягнення заборгованості за договором.

За твердженням позивача, його права порушені та підлягають захисту шляхом визнання недійсною третейської угоди (застереження), що наведене у п.8.1. ст.8 Договору.

Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання не з'явився, але його представник - ОСОБА_5, подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а.с.44).

Відповідачем - ПАТ «ВТБ Банк», надіслано до суду заперечення, відповідно до якого відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та розглянути справу за його відсутності (а.с.14-18, 29-31, 43).

У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання третейської угоди недійсною.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 01.06.2012 року ПАТ «ВТБ Банк» в особі директора відділення «Філатовське» ПАТ «ВТБ Банк» Доманюк В.Є., що діяла на підставі довіреності від 14.10.2011 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. за реєстровим номером 2077, з однієї сторони, та позичальник ОСОБА_1 від 01.06.2012 року у м. Одесі уклали кредитний договір № R4В на споживчі потреби (а.с.3-6).

Відповідно до п.2.1. ст.2 Договору, кредит надавався позичальнику на споживчі потреби.

Згідно із п.8.1. ст.8 Договору, усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього Договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є, згідно п. 8.1., невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Згідно із п.8.2. ст.8 Договору, Умови цього Договору, які містять відомості про найменування Сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди.

Згідно із п.8.2. ст.8 Договору, місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання цього Договору. Таким чином, в ст.8 Договору міститься третейська угода (застереження).

08.10.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 755/10270/14-ц про стягнення на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі Відділення «Одеська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору (а.с.7).

31.10.2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області Булгаровою Л.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №45273370 з виконання виконавчого листа № 755/10270/14-ц, виданого 08.10.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі Відділення «Одеська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору в розмірі 105 289,46 грн. (а.с.8).

Як стверджує позивач, з тексту Договору вбачається, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків був невід'ємною частиною Договору та не надавався йому разом із Договором, про що свідчить відсутність його підпису, що в свою чергу виключало можливість останнього ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді.

Позивач - ОСОБА_1, вважає що його права порушені і підлягають захисту шляхом визнання недійсною третейської угоди (застереження), що наведене у п.8.1. ст.8 Договору.

Між тим, суд з такими доводами та вимогами ОСОБА_1 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Так, 01.06.2012 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № D5.В, відповідно до умов якого Відповідач надав Позивачу кредит в сумі 100 000,00 грн. на споживчі потреби під 31 % річних, а Позивач зобов'язався повернути кредит в строк до 01.06.2016 року включно.

Зважаючи на систематичні порушення ОСОБА_1 умов Кредитного договору, а саме несвоєчасної сплати останнім платежів по Кредитному договору, Банк на підставі н.5.2.1., 5.2.2. Кредитного договору набув право вимоги до Позичальника, а у останнього згідно п.5.3.6. Кредитного договору виникло зобов'язання достроково повернути кредит, сплаті п відсотки за його користування, виконати інші зобов'язання за Кредитним договором у повному обсязі.

На виконання вимог п.5.2.2. Кредитного договору, в якому зазначено, що Банк має право вимагати від Позичальника здійснити дострокове повернення Кредиту протягом 30 (тридцяти) календарних днів здати відправлення Позичальнику відповідного повідомлення Банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього Договору, Банк 22.05.2013 року направив на адресу Позичальника лист-вимогу за вих. № 856/2300-2 щодо сплати всієї суми заборгованості за Кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, положеннями п. 8.1. Кредитного договору передбачено, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього Договору або у зв'язку із ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання його недійсним. підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді мри Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

З огляду на вищезазначене, Банк був вимушений звернутися саме до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків із позовом про стягнення з позичальника заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2014 року позовні вимоги Банку було задоволено у повному обсязі.

В обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання кредитної угоди недійсною, позивач зазначає, що умови Кредитного договору стосовно третейського застереження відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими і останній не мав реальної можливості ознайомитися з ними перед укладенням договору.

Між тим, такі твердження Позивача спростовуються наступним.

Так, п.3.11 Кредитного договору встановлено, що підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що він перед укладанням цього Договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження Банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовану сукупну вартість Кредиту, пов'язаних з одержанням кредиту, укладанням цього Договору та оформленням договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду на із зазначеними діючими умовами.

Крім того, волевиявлення Позичальника щодо усіх умов кредитування за Кредитним договором підтверджується власним підписом останнього на листі з інформацією про умови кредитування та орієнтовану супутню вартість кредиту та заяві на оформлення банківських продукті (а.с.32).

Виходячи із зазначеного, можна зробити висновок, що при укладанні Кредитного договору сторони скористувалися своїм правом та відповідно до ст.5 Закону України «Про третейські суди» уклали угоду про передачу спору між ними на розгляд третейського суду, тобто сторони дійшли згоди у разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів передати його на розгляд саме Третейського суду при Асоціації українських банків.

Також слід зазначити, що на момент укладення Кредитного договору жодних зауважень від Позичальника щодо несправедливості умов договору до Банку не надходило.

Положеннями п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що помилка, допущена стороною правовідносин унаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення, не є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, отримання додаткової письмової згоди сторін за наявності третейської угоди в договорі (контракті) Закон України «Про третейські суди» не передбачає.

З огляду на зазначене, підписавши Кредитний договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за цим договором, погодились зі всіма його умовами, у зв'язку з чим, відповідно, зобов'язані їх виконати належним чином.

Також, слід зазначити те, що Позивачем не доведено того факту, що при укладенні Кредитного договору з Банком, останнім не були додержані вимоги чинного законодавства, а волевиявлення Позивача, не відповідало його внутрішній волі.

Стаття 627 Цивільного кодексу України зазначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст принципу свободи договору включає також вільний вияв волі особи на вступ у договірні відносини, право сторін за своєю угодою змінювати, розкривати або продовжувати чинність укладеного ними договору, визначити способи забезпечення виконання договірних зобов'язань, а також форми (види) відповідальності за порушення договірних зобов'язань та порядок врегулювання спорів за договором тощо.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договорів є обов'язковим до виконання сторонами. Тобто, сторони, уклавши договір, повинні суворо дотримуватись положень, які ним встановлені. В даному випадку обрано третейське застереження в Кредитному договорі.

Таким чином, підстави для визнання третейської угоди недійсною відсутні, оскільки Позивач був ознайомлений з умовами договору, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, він чітко усвідомлював всі умови договору і вважав їх прийнятними для себе, про що свідчить його підпис під договором.

У ст.5 Закону України «Про третейські суди» зазначено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виник з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди», третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. При цьому обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду є належність форми і змісту третейської угоди та наявність у ній всіх істотних умов.

Згідно із ст.12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. При цьому третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Так, пунктами 8.2., 8.3. Кредитного договору передбачено, що умови цього Договору, які містять відомості про найменування Сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди, а місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання цього Договору.

Положеннями зазначеної статті Закону України «Про третейські суди» також встановлено, що посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Крім того, третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, гак і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Закон передбачає, що третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Слід зазначити, що Кредитний договір, укладений між Позивачем та Банком був підписаний обома сторонами, саме Постійно діючий третейський суд при АУБ був визначений сторонами як судовий орган, до якого сторони мають звернутися у разі виникнення спору, а тому вказана вимога щодо дійсності третейської угоди дотримана.

За своєю правовою природою угода про утворення третейського суду є правочином, на підставі якого виникають цивільні права і обов'язки, тому вона повинна відповідати також вимогам, встановленим цивільним законодавством (статті 203, 228 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 статті 203 цього Кодексу.

З огляду на наведене, слід зазначити, що Кредитний договір, укладений між Банком та Позивачем містить третейське застереження, укладений в письмовій формі, підписаний сторонами, містить відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, а також має просте посилання на постійно діючий третейський суд. При цьому, зміст третейської угоди не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам Держави і суспільства, його моральним засадам, сторони третейської угоди мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, третейську угоду вчинено у формі, встановленій законом, третейська угода спрямована на реальне настання правових наслідків, які обумовлені нею.

Твердження позивача стосовно ненадання останньому Регламенту третейського суду, у зв'язку із чим позивач був позбавлений можливості ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, спростовується наступним.

Відповідно до положень Закону України «Про третейські суди», якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

При цьому, слід зазначити, що відсутність у додатках до Кредитного договору регламенту третейського суду також не тягне недійсність третейського застереження.

Так, в третейському застереженні визначено конкретний третейський суд, а Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків розміщено на сайті Асоціації, який є вільно доступним. Таким чином, Позивач мав змогу самостійно та в будь-який час ознайомитися з вказаним регламентом.

З огляду на зазначене, не ознайомлення позивача з Регламентом третейського суду, який є загальнодоступним, не є підставою для визнання договору недійсним.

Твердження ОСОБА_1 щодо позбавлення останнього можливості захищати свої права в державному суді з правом вибору відповідної підсудності спростовуються наступним.

Згідно із ст.2 Закону України «Про третейські суди», третейський суд недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або за відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Проте, згідно з абз. 5 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду «У справі за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого; статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейського самоврядування», Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду), третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейському судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті З Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах прав, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. Тому, передбачаючи у Договорах третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені ст. 55 Конституції України, що є не угодою про відмову у зверненні до суду, а процесуальним правом, передбаченим Конституцією України та процесуальним законодавством (ст. 17 ЦПК України, ст. 5,6 Закону України «Про третейські суди»).

Вказаний висновок суду підтверджується також роз'ясненнями, викладеними у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно якого договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Більше того, рішення третейського суду може бути оскаржено в судовому порядку, передбаченому ЦПК України.

З огляду на зазначене, підписавши Кредитний договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за цим Договором, погодились зі всіма його умовами, у зв'язку з чим, відповідно, зобов'язані їх виконати належним чином.

Отже, доводи позивача щодо обмеження його прав на судовий захист своїх інтересів, в результаті передбаченого в Кредитному договорі третейського застереження, є безпідставними.

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.57 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази - це відомості про факти, що цікавлять суд, на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказові факти - це ті обставини, які були встановлені судом в процесуальному порядку, і можуть використовуватися як докази про наявність фактів. Процесуальне призначення доказів - встановлення наявності або відсутності обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, належність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. Належним є той доказ, який містить інформацію, що має значення для справи. Коло фактів, які необхідно доказати по конкретній справі, називається предметом доказування, а, згідно із ч.1 ст.179 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сукупність обставин, які доказує позивач, створює основу позову. Факти, що входять в предмет доказування, ще не встановлені, і їх наявність до винесення судового рішення лише припускається.

Згідно із статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1, в порушення ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не надав належних і переконливих доказів на підтвердження тих фактів, на які посилається як на підстави своїх доводів та вимог.

Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п.8.1. ст.8 кредитного Договору № R4B від 01.06.2012 року, укладеного у м. Одесі між банком ПАТ «ВТБ Банк» в особі директора відділення «Філатовське» ПАТ «ВТБ Банк» Доманюк В.Є., що діяла на підставі довіреності від 14.10.2011 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. за реєстровим номером 2077, з однієї сторони, та позичальником - ОСОБА_1

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання третейської угоди недійсною підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди», п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 15, 16, 203, 215, 627, 628 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання третейської угоди недійсною - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко