У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Іваненко Ю.Г., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

11 лютого 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що він начебто позичив у ОСОБА_5 кошти у сумі 36 000 доларів США та зобов'язувався повернути борг за 3 роки - кожен місяць по 1 000 доларів США, а фактично ніяких коштів він не брав і складена ним розписка не відповідала дійсності.

У лютому 2011 року він фактично купив у ОСОБА_4 - чоловіка ОСОБА_3 мікроавтобус марки «Мерседес-Спринтер» ЦДИ-313, державний номер НОМЕР_1, який на праві спільної власності належав обом відповідачам.

Вважає, що ОСОБА_3 при складанні відповідних документів навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: ОСОБА_4, як підприємець та перевізник узяв в Сумській філії АТ «АТП Банк» великий валютний кредит під заставу та не розрахувався з банком. У зв'язку з цим, на все його майно, яке було в заставі було накладено арешт, будь-які операції з майном заборонені.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, завідомо знаючи про ці обставини навмисно ввели його в оману та приховали їх від нього. ОСОБА_3 шляхом обману переконала його скласти розписку про те, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 у борг 36 000 доларів США, а саме у таку суму був оцінений двома сторонами мікроавтобус.

Вважає, що фактично було укладено договір купівлі-продажу, але цей правочин прихований іншим правочином - договором позики. З березня по грудень 2011 року позивач сплачував кошти за домовленістю, а всього на суму 80 000 грн або 10 000 доларів США.

На початку 2012 року вищезазначений мікроавтобус потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та ОСОБА_4 забрав автотранспорт для ремонту.

Мікроавтобус позивачу повернутий не був, у зв'язку з чим він припинив сплачувати кошти, так як більше ніяких зобов'язань у нього по договору не було і як він вважав, договір купівлі-продажу між ними був розірваний.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 28 січня 2014 року договір позики від 11 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, стягнуто з нього 216 374 грн 01 коп.

28 квітня 2014 року відділом ДВС Сумського районного управління юстиції винесено постанову про арешт його майна за виконавчим провадження № 42837446. Враховуючи викладене, позивач просить визнати договір позики від 11 лютого 2011 року недійсним.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи оскаржувані рішення, правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішили справу з дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд виходив із відсутності ознак вчинення позивачем ОСОБА_2 спірного договору позики під впливом обману зі сторони відповідачки ОСОБА_3, оскільки позивачем не доведено сам факт обману та наявність умислу в діях відповідача, як того вимагають положення ст. 230 ЦПК України та роз'яснення п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9. Крім того, позивач не надав належних доказів факту укладення договору купівлі-продажу.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Ю.Г. Іваненко