АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12.07.2005 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № PLKPGK08243598, згідно якого їй було надано кредит у розмірі 143000 гривень для купівлі квартири, зі сплатою відсотків у розмірі 1,13 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. З метою забезпечення кредитних зобов'язань, 12.07.2005 між нею і відповідачем укладено договір іпотеки, предметом іпотеки якого стала квартира АДРЕСА_1. В жовтні 2011 року нею було достроково повністю погашено кредитні зобов'язання перед відповідачем. Через невизнання відповідачем даних обставин вона була вимушена звернутися до суду для визнання факту припинення кредитного договору внаслідок належного його виконання. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19.02.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 квітня 2014 року, визнано зобов'язання ОСОБА_2 по кредитному договору від 12.07.2005 року припиненим внаслідок належного виконання його умов.

Однак, на чисельні звернення до відповідача з вимогою видати довідку про повне погашення заборгованості за кредитним договором банк не реагує, натомість з кінця серпня 2014 на її мобільний телефон приходять повідомлення з вимогою погасити заборгованість. Окрім того, в мережі Інтернет Банком була подана інформація про те, що її квартира виставлена на продаж через неналежне виконання кредитного договору. Вважає дії відповідача неправомірними та такими, що спричинили їй моральну шкоду, так як вона тривалий час змушена доводити в судових інстанціях добросовісність виконання кредитного договору, внаслідок чого погіршився стан її здоров'я, порушився звичний уклад життя, останнім часом постійно знаходиться в стані хвилювання. Моральну шкоду позивач оцінила в 30 000 грн., яку просила стягнути на її користь. Також просила визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» протиправними у зв'язку із неподанням заяви для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та вилучення записів з Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» протягом п'яти робочих днів після набрання рішенням суду законної сили подати до реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції Полтавської області заяву відповідно до затвердженої законодавством форми, для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та квартиру та вилучити записи з Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

В подальшому змінила позовні вимоги, про що 09 лютого 2015 року подала суду відповідну заяву, та просила суд визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» протиправними у зв'язку з неподанням заяви для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та вилучення записів з Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек; зобов'язати видати довідку про виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі; стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.; стягнути на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

13 лютого 2015 року звернулася до суду із заявою про залишення без розгляду позовної вимоги про зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» протягом п'яти робочих днів після набрання рішенням суду законної сили подати до реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції Полтавської області заяву відповідно до затвердженої законодавством форми, для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та квартиру та вилучити записи з Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2015 року позовні вимоги в частині зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» протягом п'яти робочих днів після набрання рішенням суду законної сили подати до реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції Полтавської області заяву відповідно до затвердженої законодавством форми, для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та квартиру АДРЕСА_1 та вилучити записи з Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек - залишено без розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди - задоволені частково.

Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» видати довідку ОСОБА_2 про виконання нею зобов'язання за кредитним договором № PLKPGK08243598 від 12.07.2005 в повному обсязі.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 3000 ( три тисячі) гривень.

В частині визнання дій відповідача протиправними щодо неподання заяви для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та вилучення записів до Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за оплату правової допомоги в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення місцевого суду скасувати в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що при ухваленні рішення судом дана неправильна оцінка встановленим обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права. Вважає, що позивачем не доведено спричинення Банком моральної шкоди, а витрати на правову допомогу судом стягнуті з порушенням норм ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про щодо визнання дій відповідача протиправними щодо неподання заяви для проведення державної реєстрації припинення обтяження майнових прав та вилучення записів, місцевий суд виходив з того, що в процесі розгляду справи відповідач сам усунув протиправність своїх дій та вчинив дії по вилученню відповідних записів із державного реєстру.

Задовольняючи позову вимогу про зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» видати довідку ОСОБА_2 про виконання нею зобов'язання за кредитним договором № PLKPGK08243598 від 12.07.2005 в повному обсязі, місцевий суд виходив з того, що позивачем доведено безпідставність відмови Банку у її видачі, а попередніми судовими рішеннями встановлено факт припинення кредитних зобов'язань внаслідок належного їх виконання.

Предметом оскарження є часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу, а тому рішення суду переглядається лише в цій частині.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вірно встановив характер виниклих між сторонами правовідносин та з врахування фактичних обставин по справі правильно застосував норми матеріального права, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно було встановлено судом першої інстанції, 12.07.2005 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № PLKPGK08243598, згідно якого було надано кредит у розмірі 143000 гривень для купівлі квартири, зі сплатою відсотків у розмірі 1,13 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. З метою забезпечення кредитних зобов'язань, 12.07.2005 між позивачем і відповідачем укладено договір іпотеки, предметом іпотеки якого стала квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 квітня 2014 року, визнано зобов'язання ОСОБА_2 по кредитному договору, укладеному між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 12.07.2005 року припиненим внаслідок належного виконання його умов позичальником.

Таким чином, судом встановлено, що зобов'язання ОСОБА_2 по кредитному договору № PLKPGK08243598, укладеному між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» 12.07.2005 року припинені внаслідок належного виконання його умов позичальником.

Дана обставина не підлягає повторному доказуванню, оскільки встановлена судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили та є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Договір іпотеки носить додатковий (акцесорний) характер щодо основного договору та є припиненням з моменту припинення основного зобов'язання.

Рішення суду, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та громадян. Ігнорування рішень судових інстанцій, які мають преюдиційне значення є неприпустимим та порушує принцип обов'язковості судових рішень.

Незважаючи на преюдиційність ухваленого рішення судовими інстанціями в попередній справі, відповідач ігноруючи його, продовжував нараховувати позивачці заборгованість за виконаним кредитним договором та вчиняти дії по зверненню стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна.

Ці обставини підтверджуються довідкою ПАТ КБ «Приватбанк, із якої вбачається, що станом на 12.02.2012 року за кредитним договором № PLKPGK08243598 від 12.07.2005 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 рахується заборгованість у розмірі 46319,13 грн. (а.с.63).

Відповідач лише під час розгляду справи в суді першої інстанції виключив запис з Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Банку із вимогою дати підтвердження виконання кредитного договору в повному обсязі та пояснити внаслідок чого не виконується рішення суду про припинення зобов'язань внаслідок належного виконання. Однак позитивної відповіді не отримала (а.с.46-52). Натомість Банк продовжував телефонувати їй на мобільний телефон з вимогою погасити начебто наявну заборгованість по кредитному договору. Ці обставини змусили позивачку звертатися до органів внутрішніх справ, якими за цим фактом проводилася перевірка (а.с.22).

Доводи апелянта про те, що звернення до судових інстанцій за захистом своїх порушених прав не підтверджують завдання моральної шкоди, а підтверджують понесення позивачем судових витрат, не беруться до уваги, оскільки ґрунтуються на невірній оцінці предмету та підстав заявлено позову.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем доведено неправомірність дій відповідача, які завдали їй моральну шкоду.

У відповідності до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Із пунктів 5 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що моральна шкода, завдана позивачці, виразилася в тому, що остання виконавши достроково належним чином боргові зобов'язання і будучи впевненою у непорушності її права власності на квартиру, змушена була доводити правомірність своїх дій. Неправомірними діями відповідача, який всупереч судовим рішенням показував наявність заборгованості було порушено звичний уклад життя позивача, остання перенесла хвилювання, погіршився стан її здоров'я, тривалий час вимушена була звертатися до банківських установ та суду для відновлення порушеного права.

Проаналізувавши наявні в справі докази та встановлені фактичні обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем доведено завдання моральної шкоди в розмірі 3000 грн., який в даному конкретному випадку є розумним, виваженим і справедливим, а тому правильно задовольнив частково ці позовні вимоги.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про недоведеність позивачем спричинення їй Банком моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено вимоги ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а тому суд безпідставно стягнув витрати на правову допомогу, то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать витрати на правову допомогу.

За нормами ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

На зазначені норми закону, суд першої інстанції не звернув уваги, що призвело до невірного вирішення питання стягнення судових витрат за правову допомогу.

На підтвердження понесених судових витрат за правову допомогу, позивачем було надано розрахунок цих витрат, здійснений директором ТОВ «ЕКГ «Юридичний радник» О.М.Лемешко та квитанцію до прибуткового касового ордеру (а.с.30,31,33). Також на аркуші справи 53 міститься розрахунок витрат на правову допомогу підписаний представником за довіреністю ОСОБА_3 та директором ТОВ «ЕКГ «Юридичний радник» О.М.Лемешко.

ОСОБА_3 приймала участь в розгляді справи в якості представника позивача на підставі довіреності від 30 січня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Бабичем С.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 80 (а.с.38).

Згідно журналів судових засідань (а.с.40, 55-56, 64-65) ОСОБА_3 приймала участь у розгляді даної справи в якості представника позивача за цивільно-правовим дорученням, оплата послуг якого нормами ЦПК України не передбачена.

Відомості про те, що ОСОБА_3 була допущена до участі в розгляді справи ухвалою суду згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, як особа, яка надає правову допомогу, відсутні. Окрім того, матеріали справи також не містять будь-яких належних і допустимих доказів, що ОСОБА_3 є фахівцем в галузі права.

За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача витрат за надання правової допомоги.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу з ухваленням в цій частині нового рішення.

Понесені відповідачем витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають стягненню, оскільки рішення суду що стосується розгляду позовних вимог по суті не підлягає скасуванню.

Питання щодо стягнення та розподілу понесених сторонами судових витрат не є позовною вимогою, а його вирішення є обов'язком суду при ухваленні рішення по суті позовних вимог згідно ст. 88 ЦПК України, а тому при оскарженні рішення суду в частині стягнення судових витрат, апелянт не сплачує судовий збір.

Таким чином, оскільки колегія суддів прийшла до висновку про те, що судом першої інстанції невірно були стягнуті судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу, а тому рішення суду підлягає скасуванню лише в цій частині, то судовий збір сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги не підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.4, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2015 року в частині стягнення судових витрат за правову допомогу - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в стягненні на її користь судових витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) Т.О.Кривчун

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця