Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 2/1522/05 Головуючий у 1 інстанції: Іжевська Н.Г.
Провадження № 22-ц/778/2530/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2005 року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «МетаБанк», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2005 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності.

В обґрунтування вимог зазначив, що відповідач по справі є його матірю. 10 лютого 1999 року він придбав за 10 000 грн. у ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Музична, 130, на земельній ділянці площею 779 м.кв., та належав відповідачу на праві особистої власності.

Договір купівлі-продажу було оформлено у письмовій формі в присутності свідків та засвідчений головою квартального комітету №115. Нотаріально договір не посвідчений.

На теперішній час через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не має можливості розпорядитися вказаним майном.

На підставі зазначеного просив визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку по вул. Музичній, 130, м. Запоріжжя, укладену між ним та ОСОБА_3, дійсною. Визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ А, а також на господарські споруди, позначені в технічному паспорті: службова пристройка літ. а, літня кухня літ. Б, відкрита веранда літ. а-1, сарай літ. К, гараж літ. Д.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2005 року визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №130 по вул. Музичній, м. Запоріжжя, укладений 10 лютого 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок №130 по вул. Музичній, м. Запоріжжя: жилий будинок «А», службову пристройку «а», літню кухню «Б» відкриту веранду « а-1», сарай «К», гараж «Д».

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити; скасувати реєстрацію права власності на будинок № 130 по вул. Музичній у м. Запоріжжя на ім'я ОСОБА_4; поновити реєстрацію права власності на її ім'я на вказаний будинок; стягнути на її користь з позивача судові витрати.

ОСОБА_4 повістку отримав під розписку відповідно до ч.4 ст.74, ч.3 ст.191 ЦПК України. В судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд виходив із того, що фактично відбулось повне виконання договору купівлі-продажу будинку від 10 лютого 1999 року, але оскільки він нотаріально не посвідчений, договір слід визнати дійсним та визнати право власності на жилий будинок за ОСОБА_4

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

За змістом ст. ст.128, 153,227 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була власником жилого будинку №130 по вул. Музичній у м.Запоріжжя, що підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок №284 від 23 червня 1992 року, виданим на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів №219а/3 від 17 червня 1992 р. ( а.с.8,21).

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 10 лютого 1999 року було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу жилого будинку №130 по вул. Музичній у м.Запоріжжя, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив будинок за ціною 10000 грн., ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 10000 грн. за проданий будинок ( а.с. 9).

Отже, зазначене свідчить про узгодження між сторонами угоди щодо усіх істотних її умов, зокрема щодо факту продажу, об'єкту продажу нерухомості, ціни будинку, продавець був власником будинку і мав право на відчуження будинку та отримав кошти за будинок, і всі умови відображені в письмовому договорі ( а.с.9).

Досягнуті умови договору купівлі-продажу мали силу, сторонами не змінювалися і не оспорювалися, договір виконано продавцем і покупцем.

ОСОБА_3Н отримала від ОСОБА_4 10000 грн., що засвідчила своїм підписом, виписалася з будинку і виїхала з будинку, зареєструвалась у придбаному будинку по вул.Вуглегірській,35 у м.Запоріжжя, де і проживала, передала технічний паспорт на будинок та сам будинок покупцю, але згодом відмовився від нотаріального посвідчення цього договору.

Після цього ОСОБА_5 не здійснювала будь-які права та не виконувала обовязки стосовно будинку, які притаманні власнику.

ОСОБА_4 проживає в будинку, з 27 квітня 1999 року, місце проживання зареєстрував в установленому законом порядку, ніс витрати по його утриманню, приватизував на своє імя земельну ділянку, що обслуговує будинок.

Таким чином, фактичні дії сторін за спірним договором були спрямовані на досягнення певного юридичного результату: передачу жилого будинку у власність від продавця покупцеві та набуття останнім права власності на це нерухоме майно і сплату за нього обумовленої суми грошових коштів.

З огляду на зазначені обставини доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що вона не укладала договір купівлі-продажу і не знала, що не є власником будинку, є неприйнятними, в їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів, як цього вимагають правила ст. ст. 11,57,58,59,60 ЦПК України

Доказів про наявність передбачених законом обмежень на укладення такого договору не надано.

Посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_4 був неповнолітньою особою, не свідчить про обмеження на укладення договору купівлі-продажу будинку.

Обсяг дієздатності неповнолітніх віком від 15 до 18 років визначався ст.13 ЦК УРСР.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦК УРСР неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників.

Статтею 60 КпШС України встановлено, що захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Законодавець не зазначив, в якій формі повинна бути згода батьків на укладення угоди неповнолітнім віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років

На час укладення цього договору ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилося 16 років і угода була укладена за участі матері, отже укладенням договору, за яким ОСОБА_4 придбав будинок, його права не були порушені. В даному випадку відповідно до ст. 145 КпШС України договір не потребував дозволу органів опіки та піклування, оскільки не йшлося про відмову від майнових прав неповнолітнього, а навпаки, договір направлений на набуття неповнолітнім права власності на майно.

Придбаний будинок зареєстровано за ОСОБА_4 з 16.05.2005 р. ( а.с. 57-58).

ОСОБА_4 як власник будинку уклав іпотечний договір №32-16-07/0043-МК/№ від 22 січня 2007 року і передав зазначений будинок в іпотеку АБ «Металург» (правонаступником якого є ПАТ «Мета банк») (а.с. 83-84). Право іпотеки AT «МетаБанк» та заборона відчуження на зазначене майно зареєстровані в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 85-86).

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дано правильну оцінку, відповідають вимогам ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, яка була чинною на час укладення договору й помилкове посилання суду на ст. 220 ЦК України не може свідчити про незаконність та необґрунтованість цього рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2005 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: