Головуючий суду 1 інстанції - Форощук О.В.
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 431/543/15-ц
Провадження № 22ц/782/237/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Фарятьєва С.О.

суддів - Орлова І.В., Коновалової В.А.

при секретарі - Коротенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про усунення перешкод у користуванні будинком, припинення реєстрації та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, який в подальшому уточнила, обґрунтовуючи його тим, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1, а відповідач лише зареєстрований у ньому і ніякого договору найму житлового приміщення з нею не укладав, крім того, ніяких комунальних платежів за користування будинком він не вносить. Їй необхідно оформити субсидію, а відповідач своїм небажанням знятись з реєстрації у будинку перешкоджає їй в отриманні субсидії, а також розпоряджатись, володіти та користуватись цією власністю.

Крім того, проживання з відповідачем у одному будинку стало нестерпним, оскільки він зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, шкодить майно, принижує її перед іншими особами, в зв'язку з чим їй неодноразово доводилось викликати міліцію аби захиститись від його дій.

Тому позивачка просила суд визнати відповідача втратившим право користування домоволодінням АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні нею цим домоволодінням, шляхом виселення з нього відповідача та зобов'язати Старобільський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Луганській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за місцем його реєстрації за зазначеною адресою.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 20 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки вважає, що суд не навів переконливих доводів на обґрунтування про його виселення із спірного будинку, а тому ухвалив необґрунтоване і незаконне рішення із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечень на апеляційну скаргу до матеріалів справи не надійшло.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, які з`явились до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності із вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані не були.

Судом встановлено, що позивачка по справі ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.12.2000 року, посвідченого у нотаріальному порядку і технічним паспортом на будинок, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Згідно довідки Титарівської сільської ради Старобільського району Луганської області від 03.02.15 за №64 за даною адресою офіційно зареєстровані: ОСОБА_2 з 2009 року і проживає по теперішній час; ОСОБА_4 з 2009 року, але тимчасово не проживає, в зв'язку з контрактною службою; ОСОБА_5, тимчасово не проживає, в зв'язку з одруженням, крім того, ОСОБА_3 має неповнолітню доньку ОСОБА_6, яка тимчасово проживає за місцем навчання у м.Сєвєродонецьк.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки у повному обсязі, суд першої інстанції послався на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє скандали та бійки, тобто створює такі умови життя, що сумісне проживання позивачки з ним у одному будинку є неможливим.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями ст.116 Житлового Кодексу передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення , або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у п.17 роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведенці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження і громадського впливу. Доказом застосовання заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Ця норма гарантії права члена сім'ї власника чи іншої особи, яка проживає з ним, встановлена Конституцією України та Житловим кодексом.

Втім в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про застосування до відповідача офіційних заходів попередження, які мають передувати його виселенню із будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що у даному випадку судом першої інстанції при розгляді вказаної справи було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають вимогам закону та обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового рішення про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 квітня 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про усунення перешкод у користуванні будинком, припинення реєстрації та виселення відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після його проголошення.

Головуючий:

Судді: