Ухвала іменем україни
28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя

особа - управління Держземагентства Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів та скасування їх реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що вона була членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Т.Г. Шевченка (далі - КСП ім. Т.Г. Шевченка) та їй, як власнику земельного паю, виділено земельну ділянку в натурі (на місцевості) площею 1,9767 га за адресою: Києво-Святошинський район, Київська область, Гореницька сільська рада. Позивачкою було розроблено проект землеустрою та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1. Проте 13 листопада 2013 року проект землеустрою було повернуто позивачці, оскільки її земельна ділянка передана ОСОБА_2, яка має новий кадастровий номер НОМЕР_2

У подальшому ОСОБА_1 стало відомо, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 07 грудня 2012 року № 3272 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а 12 грудня 2012 року розпорядженням № 3405 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку. На підставі вказаного розпорядження останній було видано державний акт на право власності на земельну ділянку та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3.

Також позивачка вказувала, що 29 грудня 2012 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація прийняла розпорядження № 3822 про затвердження проекту землеустрою про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки із земель, призначених для ведення особистого селянського господарства, на землі для ведення індивідуального садівництва та видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку. 31 липня 2013 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 спірну земельну ділянку.

На підставі наведеного вище ОСОБА_1 просила суд визнати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 07 грудня 2012 року № 3272, від 12 грудня 2012 року № 3405 та від 29 грудня 2012 року № 3822 незаконними та скасувати їх; визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, серії НОМЕР_5, видані на ім'я ОСОБА_2; визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2), яка знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, Київська область, Гореницька сільська рада, і скасувати кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 02 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07 грудня 2012 року

№ 3272 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 12 грудня

2012 року № 3405 в частині передачі земельної ділянки розміром 2,0000 га у власність ОСОБА_2

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га за адресою: Києво-Святошинський район, Київська область, Гореницька сільська рада, виданий на ім'я ОСОБА_2, на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації

від 12 грудня 2012 року № 3405, та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29 грудня 2012 року № 3822 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель, призначених для ведення особистого селянського господарства, на землі для ведення індивідуального садівництва в частині земельної ділянки розміром 2,0000 га ОСОБА_2

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га за адресою: Києво-Святошинський район, Київська область, Гореницька сільська рада, виданий на ім'я ОСОБА_2 на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації

від 29 грудня 2012 року № 3822, та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 31 липня 2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Левашовим О.Г.

Скасовано кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, виходив із того, що після прийняття відповідною районною державною адміністрацією розпорядження про виділення земельної ділянки власнику земельної частки (паю), особа, яка має право на земельну частку (пай), набуває право власності на неї.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки не набувала права власності на спірну земельну ділянку у порядку, передбаченому ст. ст. 81, 118, 125, 126 ЗК України, а розпорядження РДА про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не надає позивачеві право на земельну частку (пай).

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що позивачка працювала та була членом КСП

ім. Т.Г. Шевченка.

29 жовтня 2003 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області на підставі ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» прийняла розпорядження № 438 про виділення земельних ділянок особам, які мають право на земельну частку (пай). ОСОБА_1 в списку під № 25.

22 грудня 2005 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області прийняла розпорядженням № 678 про внесення змін до розпорядження № 438, за яким виділено в рахунок невитребуваних земельних ділянок земель колективної власності КСП ім. Т.Г. Шевченка, рілля: 121, 128, 232, 327, 345, 346, 470, 476, 495, 506, 572, 573, 616, 686, 730 та земель резерву Гореницької та Петрушківської сільських рад особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком, згідно з додатком. ОСОБА_1 в даному списку під № 6.

23 грудня 2005 року протоколом зборів членів КСП ім. Т.Г. Шевченка земельні ділянки були між ними розподілені. ОСОБА_1 виділена земельна ділянка під № 800 відповідно до викопіювання проекту і формування території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, даний проект погоджено начальником управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі, начальником відділу містобудування і архітектури Києво-Святошинської РДА Київської області, головою Гореницької сільської ради.

03 грудня 2007 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області прийняла розпорядженням № 806 про внесення змін до розпорядженнь № 438 та № 678, яким п. 2-1 викладено в наступній редакції: «Виділити за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельні ділянки особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком згідно додатку». ОСОБА_1 у даному списку під № 35 (а. с. 22, т. 1).

Відповідно до відповіді Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 16 січня 2014 року № 07-21/200 розпорядження № 806 від 03 грудня 2007 року є чинним.

25 грудня 2007 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація надала позивачці дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку № 800.

Між позивачкою та ДП «Київський інститут землеустрою» було підписано договір, відповідно до якого виконавець бере на себе зобов'язання щодо складання проекту землеустрою щодо відведення у власність позивачки земельної ділянки.

Як вбачається з даного проекту землеустрою та листа ДП «Київський інститут землеустрою» від 12 грудня 2013 року, проект землеустрою щодо відведення у власність позивачки був розроблений, погоджений у відповідних органах державної влади та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1. Про присвоєння кадастрового номера також свідчить відповідний штамп Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області від 01 квітня 2008 року та підпис посадової особи даного органу.

Згідно з листом ДП «Київський інститут землеустрою» від 12 грудня 2013 року та від 04 червня 2014 року проект землеустрою від 13 листопада 2013 року був повернутий ОСОБА_1, оскільки в межах земельної ділянки, що відводилась у її власність, сформована інша земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, яка зареєстрована на ОСОБА_3 та яку вона придбала за договором купівлі-продажу, укладеним 31 липня 2013 року з ОСОБА_2

Встановлено, що 07 грудня 2012 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області розпорядженням № 3272 надала ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а 12 грудня 2012 року розпорядженням № 3405 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_6 (а. с. 145, т. 1).

29 грудня 2012 року Києво-Святошинська РДА прийняла розпорядження № 3822 про затвердження проекту землеустрою про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки із земель, призначених для ведення особистого селянського господарства, на землі для ведення індивідуального садівництва та видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а. с. 62, т. 1).

31 липня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, посвідчений приватним нотаріусом Левашовим О.Г. (а. с. 135-136, т. 1).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80>, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Порядок виділення таких земельних ділянок передбачено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який визначає організаційні та правові засади виділення паїв членам колективного сільськогосподарського підприємства.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_28/ed_2012_12_04/pravo1/T030899.html?pravo=1> розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності - шляхом жеребкування.

Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі.

Протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Судом установлено, що вказані вище вимоги Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» при наданні позивачці у власність спірної земельної ділянки були виконані в повному обсязі, зокрема, розроблено та погоджено проект формування території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, за яким визначено місце розташування, межі, площу та інші характеристики земельної ділянки позивачки, проведено збори членів колективного сільськогосподарського підприємства щодо розподілу земельних часток (паїв) та результат закріплено відповідним протоколом. Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області прийнято розпорядження про виділення позивачці спірної земельної ділянки у власність та позивачкою підписано договір із землевпорядною організацією, яка розробила проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність, підписано акт приймання-передачі межових знаків під нагляд та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер.

Таким чином, встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розпорядженнями Києво-Святошинської РДА від 07 грудня 2012 року № 3272 та від 12 грудня 2012 року № 3405 було порушено право позивачки на виділення їй в натурі земельної частки (паю).

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що право позивача не порушено, оскільки вона не отримала сертифіката про право власності на пай. При цьому суд не взяв до уваги, що право власності на пай у члена КСП виникає з моменту передачі земельної ділянки у колективну власність КСП, членом якого він є, а видача сертифіката на часту (пай) лише документально фіксує право особи на земельну частку (пай), тобто його відсутність не свідчить про відсутність самого права на отримання паю.

У п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року № 122 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_10_10/pravo1/KP040122.html?pravo=1>, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Разом з тим громадянам земельні ділянки в натурі (на місцевості) можуть виділятися із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, але за рахунок земель резервного фонду саме колишнього колективного сільськогосподарського підприємства.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588970/ed_2015_05_14/pravo1/T012768.html?pravo=1> передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_04/pravo1/T030899.html?pravo=1> земельні частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, їх надання здійснюється за рішенням відповідних сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, з урахуванням їх місця розташування.

Так, у преамбулі зазначеного Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_04/pravo1/T030899.html?pravo=1> передбачено, що виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності.

Таким чином, висновок апеляційного про те, що ОСОБА_1 як член КСП ім. Т.Г. Шевченка є неналежним позивачем, тому що спірна земельна ділянка перебуває у державній власності, є помилковим, не відповідає закону та матеріалам справи.

Крім того, апеляційним судом було безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки вказана норма матеріального права регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, проте, позивачка не зверталась і не отримувала спірної земельної ділянки в порядку ст. 118 Земельного кодексу України, а отримала спірну земельну ділянку як пай в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Відповідно до ст. 13 Закону нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Згідно з Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність» право на земельну частку (пай) мають члени КСП, які працювали в КСП і були її членами на день видачі земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що Києво-Святошинська РДА не мала права передавати дану земельну ділянку іншій особі, зокрема ОСОБА_2, яка не є членом КСП.

Відповідно до частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому за приписами ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Зважаючи на те, що земельна ділянка площею 2,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, була набута у власність ОСОБА_2 на підставі розпоряджень від 12 грудня 2012 року № 3405 та від 29 грудня 2012 року № 3822, які є незаконними, суд першої інстанції дійшов до законного висновку про необхідність визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Левашовим О.Г. Також слід скасувати кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, адже судом установлено незаконність його присвоєння.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку та визнав спірний договір недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки саме таким способом може бути відновлене порушене право позивача, а саме повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання його недійсним.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд апеляційної інстанції не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 02 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В. Юровська