Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 334/1172/15-ц
Провадження: № 22ц/778/4304/15
Головуючий у 1-й інстанції: Дубина Л.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Панкеєва О.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, 3-тя особа Ленінський районний відділ Управління державної міграційної служби України про усунення перешкод у здійсненні права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення порядку користування жилим приміщенням, зазначивши, що він від моменту народження і до теперішнього часу зареєстрований і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім нього у вказаній квартирі зареєстрована і проживає його колишня дружина ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу 28.04.2014 року вони не ведуть спільного господарства, але продовжують разом проживати у квартирі, при цьому він займає кімнату площею 17,4 кв.м, а відповідачка кімнату з балконом площею 14,1 кв.м.

З травня 2014 року між ними постійно виникають сварки щодо порядку оплати за користування житлом, у зв'язку з чим він самостійно вимушений сплачувати спожиті комунальні послуги.

Позивач вважає, що він, переставши бути членом сім'ї власника квартири, між тим має право користуватися жилим приміщенням на рівні з власником квартири, т.я. іншого житла він не має, угод щодо оплати та користування квартирою з відповідачкою не укладалося.

У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд визначити порядок користування квартирою та виділити йому у користування кімнату площею 17,4 кв.м., а в відповідачці кімнату площею 14,1 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату і туалет, а також балкон - залишити у їх спільному користуванні та розділити особові рахунки.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 Ю.В., у якому просила суд усунути перешкоди у здійснені права власності на спірну квартиру шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона як власник позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним майном, а ОСОБА_3 створює неможливі умови для спільного проживання.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування жилим приміщенням відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Зобов'язано Ленінський районний відділ Управління державної міграційної служби України зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дніпропетровське шосе, 6.56, кв.76.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволені зустрічного позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ч. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ухвалюючи судове рішення судом обгрунтовно та з дотриманням вимог діючого законодавства було відмовлено члену колишнього подружжя у визначення порядку користування житлом, власноком якого він не був. Однак задовольняючи зустрячний позов іншого члена колишнього подружжя про усунення перешкод у здійснення права власності судом не було застосовано закон ( ст.156 ЖК), який підлягав застосуванню.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №2302, виданого 26.12.2006 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, складається з двох суміжних кімнат. У вказаній квартирі зареєстровані і проживають сторони, які є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано 28.04.2014 року, разом з тим, після розірвання шлюбу вони продовжують проживати у вказаній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Отже ОСОБА_6, будучи колишнім членом сімї власника цієї квартири, не має самостійного права на визначення порядку користування квартирою власника, а тільки за згодою останнього, якої ним отримано не було.

Проте, виходячи з положень ст., ст. 9, 156, 157 ЖК України, які поширюються на виниклі правовідносини та які не були застосовані судом, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишнього члена його сім"ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для його виселення з нього.

Доводи ОСОБА_5 щодо неможливості сумісного проживання не доведені належними доказами і не відповідають приписам ст. 116 ЖК України.

Згідно ст. 157 ЖК України члена сім"ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За вказаних обставин, тобто за відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири, застосування судом ст. 391, 386 ЦК України при вирішенні питання щодо його виселення на вимогу власника квартири було безпідставним, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні зазначених вимог та похідних від них вимог про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 слід відмовити.

Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім"ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст., ст. 156 ,157 ЖК України.

Таки висновок також слідує із постановою Верховного Суду України, прийнятою з мотивів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах у справі № 6-92цс 15 від 27.05.2015 року, яка є обовязковою для всіх судів, де викладено правову позицією про те, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин справи рішення суду у цій справі в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні її зустрічного позову.

Керуючись ст., ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України, ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2015 року у цій справі в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

„ Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання Ленінський районний відділ Управління державної міграційної служби України зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дніпропетровське шосе, 6.56, кв.76.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: