Справа № 162/192/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Труш В.О.
Провадження № 22-ц/773/955/15 Категорія: 21 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів: Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Любешівського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник відповідачів ОСОБА_5, кожен окремо, заперечили апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявності підстав для визнання недійсним договору дарування.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Як передбачено ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно договору дарування земельної ділянки від 21 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Любешівського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7 і зареєстрованого в реєстрі за № 342, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку розміром 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по вул. Вишневій, 2 в с. Бихів Любешівського району Волинської області, яка належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний № 20029509, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області ОСОБА_8 4 квітня 2014 року, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0290.

Згідно п. 5.7 договору дарування від 21 травня 2014 року сторони договору ствердили, що цей договір складено відповідно до їх особистого волевиявлення, відповідає їх дійсним намірам, зміст та суть його зрозумілі. Після прочитаного тексту договору, підписаний добровільно, без примусу і насильства (а.с. 14).

21 травня 2014 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 78).

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як передбачено ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За усталеною судовою практикою правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як вбачається із показань завідувача Бихівською медичною амбулаторією ОСОБА_9, допитаного як свідка в судовому засіданні в суді першої інстанції, позивач не страждає будь-якого роду психічними захворюваннями, які могли б впливати на її розумову діяльність, в тому числі й що стосується укладення цивільно-правових угод. З підстав дефекту субєктного складу позовних вимог позивачем не заявлялося.

Допитана в судовому засіданні у суді першої інстанції в якості свідка приватний нотаріус Любешівського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7 пояснила, що при посвідченні оспорюваного договору дарування нею було дотримано вимоги ЦК України та Закону України «Про нотаріат», сторонам було розяснено зміст правочину, позивач ОСОБА_6 усвідомлювала, що укладає договір дарування земельної ділянки розміром саме 0,25 га.

Допущена в тексті договору дарування описка щодо найменування населеного пункту, в якому проживає дарувальник не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні спірного договору дарування волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Позивач покликаючись на ту обставину, що вона діяла під впливом обману не довела наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Стверджуючи про укладення договору дарування для приховання договору довічного утримання позивач не навела істотних умов приховуваного правочину, мотивів такого приховання.

Відповідачі в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ствердили, що надавали посильну допомогу позивачеві виходячи із людських міркувань, але будь-якої домовленості щодо відчуження земельної ділянки на умовах надання постійного утримання не було і позивач не спростувала таких заперечень належними та допустимими доказами.

Незазначення в договорі дарування земельної ділянки долі споруд, на ній розташованих, не свідчить про недійсність правочину, оскільки чинним законодавством не заборонено відчужувати земельну ділянку окремо від нерухомого майна, на ній розміщеного. Питання користування земельною ділянкою сторони вправі вирішити шляхом укладення договору оренди або сервітуту.

Не довела позивач також належними та допустимими доказами наявність фактичних та правових підстав для стягнення із відповідачів в її користь грошових коштів у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді