АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1677/15 Справа № 185/3161/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_4, орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулась до суду позовом та просила з урахуванням зміненої позовної заяви ухвалити рішення, яким вселити її у житлове приміщення, а саме в квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона є власником 1/3 частки двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1. Власниками квартири також є її колишній чоловік ОСОБА_2 та малолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач зареєстрований та проживає у цій квартирі.

До 29 травня 2012 року позивачка також проживала у цій квартирі, потім у результаті ДТП отримала інвалідність першої групи і тимчасово проживає у матері, яка за нею доглядає. На даний час виникла необхідність у продажу квартири, яка належить матері, оскільки потрібні гроші на її , позивачки, лікування. Однак відповідач перешкоджає її вселенню в квартиру за адресою АДРЕСА_1, не дає їй ключі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дитину ОСОБА_5, 2003 року народження.

В спірній квартирі зареєстровані власники ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, 2003 року народження (а.с.33).

У травні 2012 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка стала інвалідом першої групи і проживала у матері ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2, яка здійснювала догляд за нею.

Згодом шлюб між сторонами було розірвано і відповідач 14 травня 2014 року уклав шлюб з ОСОБА_4 (а.с.70). ІНФОРМАЦІЯ_2 від даного шлюбу народився син ОСОБА_7 (а.с.71).

Фактично на даний час у квартирі за адресою АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_4 та діти ОСОБА_5, 2003 року народження, ОСОБА_7, 2014 року народження.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про вселення підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності; аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 2008 року (а.с.11) квартира за адресою АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам її сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5. Частка кожного співвласника складає 1/3.

Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до норм ЦПК України та є такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Так , посилання на роз»яснення , що містяться в п.14 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практик) у справах за позовами про захист права приватної власності» стосуються заявлених вимог про поділ житлових приміщень в натурі чи встановлення порядку користування ним , а предметом розгляду даної справи є вселення в житлове приміщення , що належить співвласникам - сторонам по справі та їхній дочці.

Доводи апеляційної скарги про те , що позивачка звернулась до суду способом , який не передбачено законодавством визнати обґрунтованим також не можна. Так , у відповідності до положень ст. 391 ЦК України , на яку посилалась позивачка , власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном , у даному випадку 1/3 частиною спірної квартири. Вселення ж в житлове приміщення , співвласником якого являється позивачка є обраний нею шлях реалізації свого права.

Доводи апеляційної скарги про те , що спірна квартира являється двокімнатною , в одній з кімнат якої проживає на даний час відповідач зі своєю дружиною та малолітним сином , а в другій проживає донька сторін по справі і , в зв»язку з чим вселення позивачки призведе до порушення прав як співвласника - доньки сторін по справі , так і сім»ї відповідача , самі по собі суттєвого значення не мають , як і твердження про аморальність вселення сторонньої жінки , як до кімнати відповідача , так і до кімнати доньки виходячи з принципу непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Доводи апеляційної скарги про те , що судом безпідставно було відмовлено у допиті в якості свідка ОСОБА_5 , 2003 року народження , що являється співвласником спірної квартири і , що зазначається як порушення допущене судом , що може призвести до неправильного вирішення справи по суті , також визнати обґрунтованими не можна. Так , сторони по справі являються батьками вищевказаної ОСОБА_5 і в зв»язку з цим вони являються законними представниками її інтересів і прав обидва в рівній мірі. Наявність конфлікту у батьків , розірвання їхнього шлюбу після отримання інвалідності позивачкою , новий шлюб відповідача на даний час, факт проживання дитини з батьком все це являється психотравматичною ситуацією для одинадцятирічної дитини. І допит її у суді лише заглибив би цю ситуацію , що є недопустимим при відправленні правосуддя , тим паче , що яку-небудь особливу інформацію даний свідок , стосовно спору , що вирішується надати не може.

Таким чином, колегія суддів вважає , що рішення є законним , а суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

- М.М. Романюк