Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивувало тим, що через неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором кредиту від 16 квітня 2007 року, щодо повного й своєчасного його погашення, станом на 31 травня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 29 191, 24 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 233 325 грн 58 коп., яка на вимогу банку в добровільному порядку не погашається, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у місті Перечині Закарпатської області, яка була передана в іпотеку банку згідно договору від 16 квітня 2007 року, укладеного із відповідачами.

Заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/4080/82/32345 від 16 квітня 2007 року в розмірі 233 325 грн 58 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 Закарпатської області, що належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві власності, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом встановлено, що 16 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/4080/82/32345, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 25 148, 14 доларів США, строком до 15 червня 2023 року зі сплатою 13,75 % річних.

У забезпечення цього договору, того ж дня між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та банком було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Через неналежне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за договором кредиту щодо повного й своєчасного його погашення, виникла заборгованість, яка станом на 31 травня 2013 року складає 29 191, 24 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 233 325 грн 58 коп.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T053273?edition=2005_12_22> (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Як роз'яснено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказані положення закону уваги не звернули, належним чином не дослідили наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором, з урахуванням додаткових угод до нього, якими збільшено строк кредитування та розмір кредиту, які взагалі не досліджувалися під час розгляду справи, унаслідок чого не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та її співмірність із вартістю іпотечного майна, й відповідно обсяг відповідальності кожного із відповідачів.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

При цьому, судами не враховано, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, резолютивна частина рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 4 ст. 215 ЦПК України, що залишено поза увагою суду апеляційної інстанції.

Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлено і не зазначено у рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко