У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтогруп» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи з обслуговування населення м. Черкаси управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, про визнання права власності на автомобіль та витребування його з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником автомобіля марки «Huyndai Sonata» і мав намір продати автомобіль, у зв'язку з чим 4 серпня 2014 року видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розпоряджатись його автомобілем. 5 серпня 2014 року ОСОБА_6 зняв автомобіль з обліку, однак не сплатив йому грошові кошти, тому в той же день вінанулював видану ним довіреність. ОСОБА_6 не повернув автомобіль та вимкнув свій мобільний телефон. У ході розшуку автомобіля віндізнався про те, що 6 вересня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтогруп» (далі - ТОВ«Спецавтогруп») за договором купівлі-продажу відчужило автомобіль, цей договір був оформлений довідкою-рахунком.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Huyndai Sonata».

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позов, посилаючись на те, що вона придбала автомобіль за відплатним договором. Автомобіль був знятий з обліку для реалізації, не перебував у розшуку та не був арештованим. Вона не знала та не могла знати про те, що ТОВ «Спецавтогруп» не мало право відчужувати автомобіль, тому вонає добросовісним набувачем і на підставі ч. 1 ст. 330 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на автомобіль марки «Huyndai Sonata» та витребувати цей автомобіль з володіння ОСОБА_3.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Huyndai Sonata», оформлений довідкою-рахунком від 6 вересня 2014 року ТОВ «Спецавтогруп». У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасуватита ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відчуження ТОВ «Спецавтогруп» автомобіля «Huyndai Sonata» ОСОБА_4 вчинено поза волевиявленням ОСОБА_3, тому договір купівлі-продажу суперечить ч. 1 ст. 319 ЦК України. У зв'язку з визнанням договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним ОСОБА_4не набула права власності на автомобіль.

Проте погодитись із таким висновком судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 був власником автомобіля марки «Huyndai Sonata», номер кузова НОМЕР_1. 4 серпня 2014 року він видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розпоряджатись його автомобілем, а 5 серпня 2014 року скасував довіреність.

6 вересня 2014 року ТОВ «Спецавтогруп» видав довідку-рахунок, згідно з якою автомобіль марки «Huyndai Sonata», номер кузова НОМЕР_1, був відчужений ОСОБА_4 за 90 066 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У ч. 1 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК Українипредставництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Пунктом 2 ч.1 ст. 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Згідно з чч. 2, 3 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Разом з тим наявність або відсутність таких обставин має доводити позивач, який оспорює дійсність вчиненого правочину.

Так, судом установлено, що ОСОБА_3 добровільно видав довіреність на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яка згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 4 серпня 2014 року посвідчена о 12:58 год.

5 серпня 2014 року спірний автомобіль був знятий з реєстраційного обліку о 10:47 год., після чого згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей о 10:53 год. вищезазначена довіреність була скасована позивачем, тобто після вчинення дій.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 та ТОВ «Спецавтогруп» знали або могли знати, що видана на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 довіреність скасована за заявою ОСОБА_3 5 серпня 2014 року, а представники були повідомлені про відкликання цієї довіреності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що і сам ОСОБА_6 не знав про скасування довіреності.

Також у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК Українивизначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Разом з тим якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки суд у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, не залучив до участі у справі ОСОБА_6, який відчужив спірний автомобіль, тобто був стороною договору.

Отже, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 303, 315 ЦПК України на викладене також уваги не звернув і залишив вказане рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик