УХВАЛА

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, обґрунтовуючи вимоги тим, що за усним договором позики вони позичили відповідачам грошові кошти у розмірі 187 779 грн 18 коп. для придбання квартири терміном на три роки і шість місяців. Посилаючись на те, що на даний час зазначені кошти не повернуті, позивачі просили стягнути на їх користь із відповідачів солідарно зазначені вище кошти.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг у розмірі 187 779 грн 18 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 року змінено в частині способу стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 борг по 93 889 грн 59 коп. з кожного. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до нього, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до заяви від 27 квітня 2011 року на видачу готівки з рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3 з власного рахунку отримав готівкою кошти у розмірі 187 779 грн 18 коп. (а. с. 6).

Згідно з анкетою-заявою на резервування квартири від 12 квітня 2010 року ОСОБА_5 зареєстрував у товаристві з обмеженою відповідальністю «ФК «Конгрес РІФ» придбання квартири АДРЕСА_1 та здійснював оплату за неї, що підтверджується квитанціями від 11 травня 2010 року, 26 червня 2010 року, 29 листопада 2010 року та від 13 грудня 2010 року на загальну суму 364 310 грн 40 коп. (а. с. 74-79).

На підставі договору від 23 грудня 2012 року № 160 про уступку майнових прав ОСОБА_5 набув майнові права на вищевказану квартиру загальною вартістю 364 310 грн 40 коп. (а. с. 62, 63).

Також судами встановлено, що 27 квітня 2011 року на підставі усного договору позики ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позичили ОСОБА_6 та ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 187 779 грн 18 коп. для придбання квартири АДРЕСА_1 терміном на три роки і шість місяців.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами доведено факт отримання відповідачами позики на загальну суму 187 779 грн 18 коп., при цьому останні взяті на себе зобов'язання із повернення коштів не виконали, тому є підстави для стягнення з них солідарно на користь позивачів заборгованості за договором позики.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення коштів, апеляційний суд вважав, що позика отримана відповідачами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому з них не можна стягувати заборгованість солідарно, оскільки їх відповідальність за зобов'язанням є рівною.

Проте погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на наступне.

За змістом ч. 3 ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, ч. 2 ст. 59 <nau://ukr/1618-15|st59>, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, суди дійшли висновку про укладення між сторонами усного договору позики.

Стверджуючи про фактичне укладення з відповідачами договору позики на суму 187 779 грн 18 коп., позивачі не надали письмового доказу укладення між сторонами такого договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України <nau://ukr/435-15|st218> передбачено, що заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до вимог ст. ст. 1046 <nau://ukr/435-15|st1046>, 1047 <nau://ukr/435-15|st1047>, 1049 <nau://ukr/435-15|st1049>, 1051 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1051> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначені вимоги закону уваги не звернули, у порушення положень ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не з'ясували та належним чином не дослідили обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджувалися, зокрема, не звернули уваги, що будь-яких письмових доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, а саме: договору позики, або розписки відповідача, яка одночасно є документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики, квитанцій або будь-яких інших розрахункових документів, суду не надано.

Висновок судів про те, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, що підтверджується аудіо-записом та заявкою на видачу готівки, не ґрунтується на законі, оскільки сума, яку позивачі просять стягнути з відповідачів, не відповідає розміру коштів, про який іде мова в аудіо-записі. Крім того, не може бути належним доказом укладення договору позики анкета-заявка на видачу готівки з рахунку ОСОБА_3, оскільки вона не підтверджує передання коштів відповідачу, проти чого останній заперечував.

Ураховуючи те, що позивачами у порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> не надано суду доказів, які б посвідчували передачу ними відповідачу визначеної грошової суми, а також те, що відповідач не визнає факту укладення договору позики та факту передачі йому грошових коштів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_5 коштів за договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак