Справа № 540/352/15-ц
Номер провадження 2/540/117/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.08.2015 року. Машівський районний суд Полтавської області у складі :
головуючого судді Ряднини В.М.
за участю: секретаря Сизоненко Н.М.
позивача ОСОБА_1
представників позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Машівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання внести запис до трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, -
у квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02 жовтня 2014 року по 12 січня 2015 року він постійно працював у відповідача водієм-експедитором з власним вантажним автомобілем марки МАЗ, державний номер НОМЕР_1 з причепом - державний номер НОМЕР_2.
Під час прийому позивача на роботу відповідач повідомив про те, що розмір заробітної плати становитиме 3000,00 грн. в місяць, оскільки однією із вимог при прийнятті на роботу є наявність власного вантажного автомобіля, крім заробітної плати позивачу підлягатиме до виплати щомісячна компенсація за зношування належного йому вантажного автомобіля з причепом в розмірі 7000,00 грн. в місяць та відшкодовуватимуться витрати на технічне обслуговування автомобіля, витрати пально-мастильних матеріалів, ремонт і страхування автомобіля з причепом.
Такі умови позивача повністю влаштували і він написав заяву про прийом його на постійну роботу, підписав всі необхідні документи для реєстрації трудового договору між ним та відповідачем та був допущений відповідачем до роботи.
В грудні місяці 2014 року автомобіль позивача зламався. Відповідач зволікав з наданням коштів на його ремонт. В результаті простою, викликаного поломкою автомобіля, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами надати кошти на ремонт автомобіля, виплатити заборговану заробітну плату, щомісячну компенсацію за зношування автомобіля з причепом, понесені витрати на пально-мастильні матеріали. Відповідач всі вимоги ігнорував. Тому 12 січня 2015 року позивач змушений був подати відповідачу заяву про звільнення з роботи в якій прохав про звільнення з роботи за власним бажанням, вимагав виплатити заборговану заробітну плату починаючи з 02 жовтня 2014 року до дати його звільнення, провести повний розрахунок в тому числі і за весь період використання автомобіля для виконання передбаченої трудовим договором роботи, внести записи до трудової книжки про роботу та звільнення.
Однак відповідач законні вимоги не виконав, ніяких розрахунків з позивачем не провів, записи до трудової книжки не вніс.
23 березня 2015 року позивач направив відповідачу дві аналогічні заяви вимоги, одну за його зареєстрованим місцезнаходженням, а другу за фактичним місцезнаходженням його офісу.
Одну із заяв-вимог відповідач одержав 25.03.2015 року про що позивачу надійшло підтвердження про вручення рекомендованого листа за місцезнаходженням офісу, про одержання другої заявивимоги за зареєстрованим місцезнаходженням повідомлення позивач не одержав (а.с. 6-7).
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги викладені у результативній частині позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, з вищенаведених підстав.
Відповідач в судове засідання систематично не зявляється, хоча постійно належним чином про час та місце розгляду справи за своєю юридичною адресою місця проживання повідомлявся, причини неявки суду не повідомляє, тому суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних, доказів та за згодою представників позивача, ухвалити заочне рішення. На підставі витягу з Державної реєстраційної служби України відповідач зареєстрований і проживає за юридичною адресою, а саме АДРЕСА_1, за вищевказаною адресою і направлялись судом відповідні виклики та документи (а.с.а.с. 22, 23, 29, 33).
Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Положеннями ч.ч.1,3,4 ст.24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, вважається укладеними і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, працюючи водієм-експедитором на власному вантажному автомобілі марки МАЗ д.н.з. ВІ93 26 АО з причіпом д.н.з. НОМЕР_3. Факти виконання робіт позивачем засвідчують товарно-транспортні накладні за №№ 000158, 000181, 000188, 000119 (а.с.а.с. 38-41). Дані обставини підтверджуються поясненнями представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Відсутність належно оформленого трудового договору не спростовує факт перебування у трудових відносинах, оскільки вчинення таких дій законодавцем покладено на роботодавця.
Частиною четвертою статті 24 КЗпП України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою. Фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
На підставі викладеного та відповідно до положень ч.ч.1,3,4 ст.24 КЗпП України, ст.ст. 256-259 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, працював водієм-експедитором з 02 жовтня 2014 року по 12 січня 2015 року. В звязку з цим відповідач зобовязаний внести запис до трудової книжки ОСОБА_5 про прийняття його на роботу на посаду водія-експедитора з 02 жовтня 2014року та запис про звільнення з роботи за власним бажанням з 12 січня 2015 року.
Крім того на дату подачі заяви позивачем про звільнення його з роботи відповідач мав заборгованість по невиплаченій заробітній платі, в розмірі 9 533, 32 гривні, за період з 02 жовтня 2014 року по 12 січня 2015 року, виходячи з місячної заробітної плати 3000 гривень, яка зі слів позивача ОСОБА_5 була встановлена і погоджена із відповідачем ОСОБА_4 під час прийому на роботу. З вини відповідача допущена затримка розрахунку при звільненні, яка становить 99 днів, за період з 12 січня по 09.04.2015 року.
На підставі викладеного та відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку, яка становить 13 199, 67 гривень і яка підлягає задоволенню.
Позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 компенсацію за амортизацію (зношування) належного йому вантажного автомобіля, який використовувася для потреб підприємства відповідача для виконання передбаченої трудовим договором роботи.
В звязку з цим відповідно до ст. 125 КЗпП України працівники, які використовують свої інструменти для потреб підприємства, мають право на одержання компенсації за їх зношування (амортизацію).Розмір і порядок виплати компенсації, якщо їх не встановлено в централізованому порядку, визначає власник або уповноважений ним орган за погодженням із працівником. Вантажний автомобіль може бути інструментом працівника, який використовується для потреб підприємства. Тобто позивач ОСОБА_1 недоотримав від відповідача ОСОБА_4 за виконані роботи компенсації за зношування належного йому вантажного автомобіля, розмір якої становить на дату звільнення 23 709 гривень, який також підлягає задоволенню.
Крім того позивач ОСОБА_1 просить суд в своєму позові стягти кошти за завдану йому моральну шкоду внаслідок незаконних дій з боку відповідача ОСОБА_4
На підставі вивчених матеріалів цивільної справи, пояснень представників позивача суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити зі слідуючих підстав, а саме:
Згідно пн…3-4 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року (ОСОБА_3 змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 (V 0005700-01) від 25.05.2001 року № 1 (V 001700-09) від 27.02.2009 року, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягти, зокрема в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності ( в т.ч. інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправильними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими документами це підтверджується.
Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних допустимих доказів щодо тих втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних йому незаконними діями відповідача в частині визначеного ним розміру моральної шкоди в сумі 15 000 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ч.ч.1,3,4 ст.ст. 24, 24-1 КЗпП України, ст. ст. 11, 60, 209, 212, 214-215, ст.ст.256, 259, 224 228 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково. Встановити факт, що має для заявника юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (інд. код НОМЕР_4), на посаді водія-експедитора з власним вантажним автомобілем НОМЕР_5, НОМЕР_6 з 02 жовтня 2014 року по 12 січня 2015 року.
Зобовязати відповідача фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 внести до трудової книжки позивача ОСОБА_5 запис про прийняття на роботу на посаду водія експедитора з власним вантажним автомобілем НОМЕР_5, НОМЕР_6 з 02 жовтня 2014 року по 12 січня 2015 року та про звільнення з роботи за власним бажанням з 12 січня 2015 року.
Стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 22 732, 99 гривень, з яких:
- заборгованість по заробітній платі в розмірі 9 533, 32 гривні (за період з 02.10.2014 року по 12.01.2015 року);
- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 13 199, 67 гривень;
Стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 23 709 гривень за зношування вантажного автомобіля НОМЕР_5, НОМЕР_6.
У решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя :