Р І ШЕ Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

Справа № 752/21972/14-ц

Провадження № 2/752/1574/15

31.03.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Фролова М.О., за участі секретаря Титоренка А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Музей народної архітектури та побуту України» про зобов'язання вчинити дії , -

встановив:

У грудні 2014 року позовом ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до Державної установи «Музей народної архітектури та побуту України» (надалі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог свою позовну заяву мотивував тим, що використовує земельну ділянку у по АДРЕСА_1 у м. Києві (селище Пирогів) і є постійним користувачем вказаної земельної ділянки. У 2010 році позивачем було подано до Київської міської ради клопотання про безкоштовне одержання у власність земельної ділянки, яка ним використовується для будівництва і обслуговування житлового будинку. У січні 2012 року на підставі Доручення резолюції заступника Київського міського голови позивачем було укладено договір із КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації земель» для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте, у січні 2014 року відповідач на підставі рішення Київської міської ради від 17.07.2008 року №48/48 перемістив межу, що поділяє земельні ділянки позивача і відповідача на 70 см. вглиб території позивача. На пропозицію позивача перенести межу назад відповідач відмовився посилаючись на відсутність технічної документації про встановлення меж земельної ділянки, відсутність твердої межі та межових знаків. Вважаючи, що його права порушені позивач просить суд встановити межу, яка поділяє земельні ділянки у відповідності із даними земельно-кадастрової документації, зобов'язати відповідача встановити тверду межу між ділянками та виготовити межові знаки на землю.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ньому, від дачі пояснень по суті позовних вимог відмовився, пояснення по представленим доказам не надавав, своїм правом на участь у судових дебатах не скористався, облишивши зал судового засідання на стадії судових дебатів.

Відповідач, будучи повторно викликаним в судове засідання явку свого представника не забезпечив, причини неявки в судове засідання суду не повідомив, заяв і клопотань про можливість розгляду справи без його участі не подавав.

Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Дослідивши матеріали справи та наявні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позивних вимог виходячи із наступного.

З копії листа КП «Київського міського центру земельного кадастру та приватизації земель» від 19.07.2013 року №03-02/982 представленої позивачем вбачається, що останнє здійснювало розробку проекту землеустрою гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою - АДРЕСА_1, проте позивачем не були виконані умови необхідні для затвердження проекту землеустрою (а.с.9).

Суд констатує, що у матеріалах справи відсутні дані і докази, які б доводили затвердження у встановленому порядку проекту землеустрою.

Із копії листа Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.10.2007 року №005-1120 доданої позивачем вбачається, що межі земельної ділянки на дату даного листа визначені не були.

Відповідно до копії листа Національного музею народної архітектури і побуту №54 від 18.02.2010 року наданої позивачем вбачається, що позивач разом з членами сім'ї були відселені у надану квартиру АДРЕСА_2 та отримали додаткові компенсації. При цьому 28 червня 1989 року позивачем було підписано Акт про передачу будинку по АДРЕСА_1 під розборку (а.с.11).

З вказаного листа Національного музею народної архітектури і побуту також вбачається, що відповідач не визнає землекористування позивача, вважає його неправомірним і самовільним зайняттям.

Доказів зворотного, а саме - правовстановлюючих документів, які визначають право ОСОБА_1 на використання земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 представником позивача в судове засідання надано не було.

Відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд констатує, що представником позивача не було в судовому засіданні доведено правових підстав використання земельної ділянки позивачем. Отже, представник позивача диспозитивно розпорядився своїми правами процесуального представника на власний розсуд.

Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України визначення меж земельної ділянки входить до процедури формування земельної ділянки разом з іншими юридично-значимими діями, як то - визначення площі та внесення меж про ділянку до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.7 ст.79-1 ЗК України винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. В той же час, як зазначалося, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не представлено зазначеної документації з землеустрою.

В той же час суд бере до уваги положення ч.8 ст.79-1 ЗК України, відповідно до якої у разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Разом з тим, відповідно, до ч.12 ст.79-1 ЗК України межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за проектами землеустрою із впорядкування існуючих землеволодінь.

Таким чином, законодавець чітко визначає коло суб'єктів на яких можуть розповсюджуватись правила ч.8 та ч.12 ст.79-1 ЗК України - власники земельних ділянок. В той же час, як зазначено вище, представник позивача в судовому засіданні не довів належними і допустимими доказами наявності права власності на зазначену земельну ділянку у позивача, а відтак правила спрощеного порядку встановлення меж не можуть бути застосовані у даному конкретному випадку правозастосування.

Таким чином, позовна вимога позивача, яка звернена до суду, щодо встановлення межі земельної ділянки не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів свого права на використання вказаної ділянки і не довів наявність затвердженого проекту землеустрою.

До аналогічного висновку суд прийшов і стосовно вимог позивача до відповідача в частині встановлення твердих меж між ділянками та виготовлення межових знаків на землю.

Окрім того, що таким правом наділені лише власники земель в силу приписів ст.106 ЗК України, що не було доведене представником позивача, суд зазначає, що за правилами даної статті власник земельної ділянки вправі вимагати від сусіднього землевласника лише сприяння у встановленні твердих меж та відновленню межових знаків, але не самого встановлення межі і виготовлення знаків на землю, що не входить до компетенції відповідача, як землевласника (користувача).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року межування земель це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про землеустрій» розробниками документації із землеустрою є спеціалізовані юридичні і фізичні особи, які відповідають зазначеним у даній статті критеріям. Окрім того, відповідно до ст. 50 цього ж Закону визначено, що проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки включає серед іншого матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) у разі формування земельної ділянки.

Таким чином, відповідач будучи суміжним із позивачем землекористувачем не вправі самостійно встановити межу земельної ділянки, оскільки установа-відповідача не є землевпорядною організацією і не здійснює роботи з землеустрою, що включають у себе встановлення твердих меж між ділянками та виготовлення межових знаків, оскільки такі функції належать спеціально-уповноваженим вищезазначеним організаціям.

Як зазначається у ч.2 ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В судове засідання представником позивача такої документації не представлено.

Окрім того, ч.4 і ч.7 ст.55 зазначеного Закону зумовлює, що межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Тому позовна вимога позивача до Національного музею народної архітектури і побуту щодо становлення твердої межі і виготовлення межових знаків є необґрунтованою, і тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи представлені у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат вирішити відповідно до правил ст.88 ЦПК України.

На підставі ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Музей народної архітектури та побуту України» про зобов'язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду міста Києва через Голосіївський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя