У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2010 року він уклав з відповідачем договір позики, оформлений письмовою розпискою, на суму 42 тис. грн на строк до 1 вересня 2012 року. Оскільки ОСОБА_4 суму боргу за договором позики не повернув, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 42 тис. грн.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 42 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, який в подальшому було переукладено та зобов'язання за яким ОСОБА_4 не виконав та допустив заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно письмової розписки від 26 січня 2010 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 борг у розмірі 30 500 грн та 820 доларів США, а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 5 лютого 2010 року.

24 грудня 2010 року ОСОБА_4 підтвердив борг у розмірі 42 тис. грн і зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 1 вересня 2012 року.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, оскільки 26 січня 2010 року ОСОБА_4 складено розписку про отримання від позивача позики у розмірі 30 500 грн та 820 доларів США на строк до 5 лютого 2010 року. Крім того, 24 грудня 2010 року між сторонами було переукладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику у розмірі 42 тис. грн, які зобов'язався повернути до 1 вересня 2012 року. Отже, у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 існує грошове зобов'язання, яке відповідач у визначений строк не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суди зазначене не врахували та виходили з того, між сторонами укладено позики, який в подальшому між ними було переукладено.

При цьому суди не врахували наступне.

Відповідно до розписки від 26 січня 2010 року ОСОБА_4 зобов'язався повернути ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 30 500 грн та 820 доларів США у строк до 5 лютого 2010 року. Вказана розписка підписана тільки ОСОБА_4

При цьому з розписки від 24 грудня 2010 року вбачається, що вона складена на заміну розписки, яку ОСОБА_4 передав дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та відповідно до якої ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 42 тис. грн й зобов'язався повернути цю суму в місячний строк.

Також з вказаної розписки від 24 грудня 2010 року вбачається, що ОСОБА_4 зобов'язався повернути ОСОБА_3 борг у розмірі 42 тис. грн до 1 вересня 2012 року.

Суди вважали, що на підставі вказаної розписки сторони фактично переуклали договір позики.

При цьому суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що у розписці від 24 грудня 2010 року ОСОБА_4 зазначив, що розписку від 26 січня 2010 року він передав дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_6, тоді як з тексту розписки від 26 січня 2010 року вбачається, що її передано саме ОСОБА_3, а не його дружині. Крім того, у розписці від 24 грудня 2010 року зазначено, що ОСОБА_4 взяв у борг суму коштів у розмірі 42 тис. грн на строк 1 місяць, тоді як у розписці від 26 січня 2010 року зазначено, що ОСОБА_4 взяв в боргу у ОСОБА_3 30 500 грн та 820 доларів США на строк до 5 лютого 2010 року.

Також суди не дали оцінку тому, що 21 листопада 2011 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_4 лист-вимогу, у якій зазначено, що останній склав розписку 24 липня 2010 року про те, що він зобов'язався повернути борг у розмірі 42 тис. грн до 1 вересня 2010 року, проте станом на 21 листопада 2011 року зобов'язання не виконав. Також у вказаному листі зазначено термін повернення коштів до 30 листопада 2011 року.

Крім того, ОСОБА_4 у своїх запереченнях на позовну заяву, яка фактично є зустрічною позовною заявою (а.с. 14-15), просив визнати розписку від 24 грудня 2010 року фіктивною (недійсною), оскільки грошові кошти йому не передавались, проте вказані обставини судом досліджено не було, як і не було роз'яснено останньому право оформити зустрічну позовну заяву у встановленому ЦПК України порядку та вирішити спір по суті. Тобто, суд повинен був заперечення, які за своїм змістом є зустрічною позовною заявою, і вимоги за якою впливають на правильне вирішення справи, залишити без руху для належного оформлення позову з відповідними наслідками.

Крім того, представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заявлено клопотання про проведення почеркознавчо-хімічної експертизи, для з'ясування обставин чи вносились в оригінал розписки, датованої 24 грудня 2010 року, зміни у текст, а саме у дату складення розписки, дату виконання грошового зобов'язання та цифрові дані, яке у порушення ст. ст. 143, 144, 301, 303 ЦПК України у встановленому порядку не вирішено, ухвала не постановлена.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик