УХВАЛА ІМЕНЕМ України
21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила встановити факти постійного проживання та відкриття спадщини ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за адресою: АДРЕСА_1 з 23 серпня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року; встановити факт сумісного проживання ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_3 з 23 серпня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 як на частку в спільному майні подружжя; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловіка ОСОБА_6

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненою позовною заявою, відповідно до якої, крім вищевказаних позовних вимог, просила визнати за нею в цілому право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, припинити право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що вона з 28 травня 1959 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, у якому народилося двоє синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5. 02 березня 1993 року вони разом з чоловіком отримали однокімнатну квартиру загальною площею 39,8 кв. м, житловою площею 19,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 1994 року. З моменту отримання квартири у власність і до моменту смерті ОСОБА_6 проживав разом з нею у вищезазначеній квартирі без відповідної реєстрації з 2000 року, хоча до 2000 року був зареєстрований за даною адресою. Вона проживала разом з ОСОБА_6 та проживає на даний час в спадковій квартирі та зареєстрована в ній з 06 серпня 1993 року. ОСОБА_6, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 за якою фактично не проживав, наприкінці лютого 2005 року потрапив до лікарні, де під час проведення операції ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

Також ОСОБА_3 зазначала, що спадщину у вигляді Ѕ частини вищезазначеної квартири прийняла, оскільки на момент смерті проживала разом із спадкодавцем. Діти спадкодавця, відповідачі у справі, спадщину не прийняли, оскільки не звернулися у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та разом зі спадкодавцем не проживали, тому вважаються такими, що не прийняли спадщину.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті батька він фактично прийняв спадщину, оскільки з 2000 року та до дня смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований разом з ним за однією адресою у АДРЕСА_2. ОСОБА_3 після смерті чоловіка ОСОБА_6 у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернулась, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 1272 ЦК України вважається такою, що не прийняла спадщину.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня

2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року зазначене судове рішення змінено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Установлено факт постійного проживання ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за адресою: АДРЕСА_1 з 23 серпня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року та відкриття спадщини за цією адресою. Установлено факт сумісного проживання ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_3 з 23 серпня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловіка ОСОБА_6 У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 знаходились в шлюбі з 28 травня 1959 року (а. с. 9, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським приладобудівним заводом ім. Т.Г. Шевченка від 23 серпня 1994 року № 813, спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Право власності зареєстровано (а. с. 12-13, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 10, т. 1) ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 04 вересня 2014 року № 38284071 (а. с. 59, т. 1) заповіту спадкодавець не залишив.

За матеріалами копії спадкової справи, яка була заведена Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, встановлено, що після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини спадкоємці не звертались.

Відмовляючи в задоволенні первинного позову та задовольняючи зустрічний, суд першої інстанції посилався на приписи ст. 1221 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року та наказ Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, виходив із того, що спадкодавець на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом з сином ОСОБА_5, а ОСОБА_3 не подала в установлений законом строк заяву про прийняття спадщини та дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задоволення вимог про визнання права власності на Ѕ частини спірної квартири за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв докази, надані позивачкою на підтвердження факту постійного проживання спадкодавця разом зі спадкоємцем - його дружиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_6 з 2000 року до 2005 року (до дня смерті) був зареєстрований по АДРЕСА_2 та, посилаючись на ч. 1 ст. 1221 ЦК України, ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України, висловлену в справі № 6-125цс 12, дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 мав одне постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, яке і є місцем відкриття спадщини, відхиляючи при цьому докази, надані ОСОБА_5 (довідки виконкому міської ради, домової книги, дані паспорту, спадкової справи) з огляду на те, що вони ґрунтуються на факті реєстрації спадкодавця, а не на праві на житло та факті проживання в ньому.

З такими висновками погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Аналіз наведених положень матеріального закону та рекомендації Пленуму Верховного Суду України дають підстави для наступних висновків: для встановлення факту прийняття спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України юридичне значення має місце відкриття спадщини відповідно до правил ст. 1221 ЦК України, тобто останнє місце проживання спадкодавця; факт постійного проживання встановлюються виключно щодо спадкоємця та не може своїм наслідком мати зміну місця проживання померлого спадкодавця та, відповідно, місця відкриття спадщини; звернення до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із померлим спадкодавцем в першу чергу має бути зумовлено відмовою нотаріуса в оформленні спадщини.

Наведеного апеляційний суд не врахував, на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважає неправильними висновки суду першої інстанції щодо місця відкриття спадщини та встановлених в іншій справі обставин щодо пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини та задовольняючи частково позовні вимоги фактично вирішив питання про місце постійного проживання особи, яка померла, змінивши у такий спосіб місце відкриття спадщини та позбавивши права на спадщину особу, яка прийняла її відповідно до чинного закону.

Приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену в справі № 6-125цс12, апеляційний суд не врахував, що правовідносини в даній справі не є подібними тим, щодо яких ухвалювалось рішення Верховним Судом у справі № 6-125цс12.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік