РІШЕННЯ

Іменем України

справа 611/1075/15- ц

н/п 2/611/425/15

24 грудня 2015 року Барвінківський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Черниха Є.А.

секретаря Левченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Барвінкове Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в і інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності, звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне.

13 лютого 2015 року померла мати ОСОБА_2 ОСОБА_4.

Після її смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку № 2 в будинку № 30 по вул.. Горького в селищі Іванівка Барвінківського району Харківської області та земельної ділянки в розмірі 0.1700 га. для обслуговування вказаного будинку з господарсько побутовими спорудами. На житлову квартиру ОСОБА_2 оформив право на спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом.

Земельна ділянка в розмірі 0.1700 га. для обслуговування житлового будинку з господарсько побутовими спорудами прийнята в спадщину ОСОБА_4 після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер 11 жовтня 2009 року, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І ХР № 022592, виданого ОСОБА_3 Другою сільською радою Барвінківського району Харківської області 16 серпня 2002 року. ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право на спадщину на вказану земельну ділянку.

При зверненні ОСОБА_2 до державного нотаріуса Барвінківського району Харківської області з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, останньому було відмовлено в зв?язку з тим, що ОСОБА_4, яка померла 13.02.2015 року, не зареєструвала в органах Держкомзему на своє ім?я свідоцтва про право на спадщину за законом.

В цьому зв?язку, звернувшись до суду, ОСОБА_1 просила визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку в розмірі 0.1700 га. для обслуговування житлового будинку з господарсько побутовими спорудами.

Позивачка, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, до суду не з?явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність, просила позов задовольнити.

ОСОБА_3 сільська рада Барвінківського району Харківської області, також, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, до суду представника не направила, надійшло клопотання про слухання справи у відсутність представника сільської ради, проти позову не заперечували.

Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені.

При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обовязки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Згідно з викладеним у позовній заяві обставинами 13 лютого 2015 року померла мати ОСОБА_2 ОСОБА_4.

Після її смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку № 2 в будинку № 30 по вул.. Горького в селищі Іванівка Барвінківського району Харківської області та земельної ділянки в розмірі 0.1700 га. Для обслуговування вказаного будинку з господарсько побутовими спорудами. На житлову квартиру ОСОБА_2 оформив право на спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом.

Земельна ділянка в розмірі 0.1700 га. для обслуговування житлового будинку з господарсько побутовими спорудами прийнята в спадщину ОСОБА_4 після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер 11 жовтня 2009 року, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І ХР № 022592, виданого ОСОБА_3 Другою сільською радою Барвінківського району Харківської області 16 серпня 2002 року. ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право на спадщину на вказану земельну ділянку.

При зверненні ОСОБА_2 до державного нотаріуса Барвінківського району Харківської області з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, останньому було відмовлено в зв?язку з тим, що ОСОБА_4, яка померла 13.02.2015 року, не зареєструвала в органах Держкомзему на своє ім?я свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець за законом з метою прийняття спадщини у встановлений законом строк звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на майно, що залишилось після смерті матері, яке він приймає.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів в суді є визнання права.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Частиною першою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 11.05.2015 року (6-2цс15).

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України .

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони є доведеними та обґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 316, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1268, 1269, 1296, ч. 1 ст. 1297 ЦК України, ст.. ст.. 120.125 ЗК України, ст.ст. 10, 59, 60, 74,88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 в і інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку в розмірі 0.1700 га., наданою для обслуговування житлового будинку з господарсько побутовими спорудами, яка належала ОСОБА_4, яка померла 13 лютого 2015 року, розташованої по вул.. Горького, 30/2 селища Іванівка Барвінківського району Харківської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його оголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.А. Черних