АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1193/15 Головуючий І інстанції - Шинкарчук Я.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Овсяннікової А.І., Бездітко В.М.,

при секретарі - Стрельченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської області про поновлення права на земельну ділянку, визнання договору про надання комунальних послуг недійсним, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, КП Теплових мереж Харківського району Харківської області про поновлення права на земельну ділянку, визнання договору про надання комунальних послуг недійсним, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог зазначила, що вона та ОСОБА_4 є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Також, їй належить земельна ділянка площею 0,0910 га за вказаною адресою, відповідачці належить земельна ділянка площею 0,1152 га за адресою: АДРЕСА_2.

У 2002 році відповідачка без згоди ОСОБА_3 через земельну ділянку останньої до своєї земельної ділянки провела водопровід, внаслідок чого ОСОБА_3 позбавлена права в повному обсязі користуватися своєю земельною ділянкою. 11.07.2012 року між ОСОБА_4 та КП Теплові мережі укладено договір на постачання води, не враховуючи ту обставину, що водогін проходить через належну позивачці земельну ділянку, при цьому у відповідачки є можливість прокласти водогін через вулицю Жовтневу.

З урахуванням доповнень та уточнень просила відновити її порушене право на земельну ділянку, визнати недійсним договір про надання комунальних послуг, зобов'язати відповідачку демонтувати водопровід від колонки літ.«К» до колонки літ.«К2», стягнути на її користь 450 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнути з відповідачки витрати по оплаті правової допомоги та судовий збір.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала.

Представник КП Теплові мережі Харківського району Харківської області в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечував.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що згідно з існуючими нормами, право власності поширюється на глибину 2 метри, водопровід та колонка «К» порушують цю норму, в зв'язку з чим є всі підстави для задоволення позову.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка скористалася встановленим земельним сервітутом для проведення водопроводу, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що її права було порушено внаслідок укладення договору ОСОБА_4 з водопостачальною організацією.

Вказаний висновок суду судова колегія апеляційного суду вважає вірним.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-25-20-72235 належить земельна ділянка площею 0,0910 га за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку та господарських будівель ( а.с. 17 ).

ОСОБА_4 на підставі рішення Південної міської ради від 14.05.2002 року передано у власність земельну ділянку площею 0,066 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та земельну ділянку площею 0,1152 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 18 ).

На вказаних земельних ділянках розташоване домоволодіння, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності ( а.с. 19 - 26 ).

Відповідно до вимог ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у ст. ст. 103 - 109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов'язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.

Рішенням народного суду Харківського району Харківської області від 03.04.1972 року визначено порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Відповідно до визначеного порядку, земельна ділянка площею 10 кв.м. залишена у загальному користуванні співвласників домоволодіння для підходу до водопроводу ( а.с. 82 - 86 ).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.05.2013 року, проведено розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, перерозподілено частки співвласників будинку, за ОСОБА_4 визнано право власності на 62/100 частин замість 2/3, за ОСОБА_3 визнано право власності на 38/100 частин замість 1/3 частини будинку ( а.с. 4 - 15 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Одним із видів земельних сервітутів є право прокладання на свою земельну ділянку водопроводу із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку (п. «г» ч. 1 ст. 99 ЗК України).

Згідно з правилами ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч. 2 ст. 402 ЦК України).

Таким чином, право земельного сервітуту по суті є можливістю обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок) в певних цілях.

Виходячи зі змісту вказаних статей, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а особа, яка бажає користуватися чужою земельною ділянкою, має право вимагати встановлення земельного сервітуту.

Рішенням Південноміської ради Харківського району Харківської області від 25.01.2008 року встановлено земельний сервітут на земельну ділянку площею 10 кв.м., яка належить ОСОБА_3, що забезпечить співвласниці будинку вільний підхід до водопроводу, який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1. Внесені зміни до Державного акту серії ХР-25-20-72235 ( а.с. 62 ).

Отже встановлено, що земельна ділянка, через яку проведений водопровід на земельну ділянку ОСОБА_4, хоча і належить ОСОБА_3, проте обтяжена безоплатним сервітутом, встановленим рішенням Південноміської ради Харківського району Харківської області від 25.01.2008 року без визначення строку користування нею.

Посилання представника ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції на те, що земельна ділянка площею 10 кв.м., яка залишилася в загальному користуванні сторін не визначена в натурі, а тому не можна вважати, що відповідачка проклала свій водогін саме на цій ділянці, судовою колегією не приймаються.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.05.2013 року було розподілено між сторонами житловий будинок та надвірні споруди на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи №7833 від 22.01.2013 року. У вказаному висновку враховано питання належності земельних ділянок та перебування частини земельної ділянки в загальному користуванні.

Крім того, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі фактично оспорює законність передачі дворового водопроводу літ. «К», що знаходиться на її земельній ділянці відповідачці ОСОБА_4 за вказаним рішенням суду.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ті самі обставини.

Що стосується вимог ОСОБА_3 про визнання договору про надання комунальних послуг недійсним, встановлено, що 11.07.2012 року між ОСОБА_4 та КП теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації укладений договір №3118 про надання населенню послуг центрального питного водопостачання та водовідведення.

Вказаний договір відповідає умовам типового договору, затвердженого Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року «Про затвердження правил надання послуг центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оспорюваний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а позивачем в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі не наведено обставин для визнання вказаного договору недійсним відповідно до положень ст. 215 ЦК України.

Відсутність технічних умов на підключення до водопровідних мереж та готовність позивачки відшкодувати вартість водопроводу «К» в розмірі 1500 грн. в розумінні вимог Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» не можуть бути підставою для задоволення позову та визнання договору з водопостачальною організацією недійсним.

Суд розглянув справу в межах заявлених вимог. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді