Справа № 303/8/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі - Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1, що діє від імені ОСОБА_2, на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 липня 2014 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, Мукачівська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та свідоцтва про право на спадщину за законом, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, Мукачівська районна ДНК, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 50-52, 63-66), просив визнати недійсними:

- договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 12 березня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської районної ДНК Щербан О.П., зареєстрований в реєстрі за № ІІ-1054;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 березня 2003 року, видане ОСОБА_4 Мукачівською районною ДНК, зареєстроване в реєстрі за № 11-1041 та в Мукачівському КПТІ за № 15.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є єдиним власником зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами, оскільки успадкував його після смерті батьків відповідно до положень чинного на той час ЦК УРСР та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, а його брат, ОСОБА_4, після смерті батьків, не вчинив передбачених ст.ст.548-549 ЦК УРСР дій щодо прийняття спадщини.

У 1997 році позивач виїхав на заробітки.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2003 року, за заявою відповідача, його було оголошено померлим.

Після чого відповідач, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок та будучи його власником продав його ОСОБА_2, чим позбавив його права власності на вказане майно та протиправно позбавив права на спадкове майно його неповнолітню доньку ОСОБА_6, яка навіть у разі оголошення його померлим мала право на спадкування за законом на підставі ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 липня 2014 року (а.с 106-108) визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 березня 2003 року, видане Мукачівською районною ДНК ОСОБА_4, зареєстроване в реєстрі за № 11-1041 та в Мукачівському КПТІ за № 15.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку від 01 березня 2003 року про продаж ОСОБА_4 для ОСОБА_2 цілого житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами, розташованого в АДРЕСА_1, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської районної ДНК Щербан О.П., зареєстрованого в реєстрі за № ІІ-1054.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року (а.с. 124-125) резолютивну частину заочного рішення цього ж суду від 11 липня 2014 року доповнено висновком: «Уточнені позовні вимоги задовольнити повністю. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 487,20 грн.».

В апеляційній скарзі (а.с. 113-114) представник ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Зазначає, що суд першої інстанції, вирішив питання, що стосуються його прав та обов'язків, не звернувши увагу на те, що він виступав у справі у якості третьої особи та не залучивши його в якості співвідповідача.

Крім того, вказує, що на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 був його власником та мав усі повноваження на укладення зазначеного договору. Суд першої інстанції, підставою для визнання недійсним зазначеного договору вказав визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та не встановив інші підстави, які б свідчили про його недійсність.

Також зазначає, що він не отримував судові повістки про розгляд справи та копію оскаржуваного рішення, що позбавило його можливості оскаржити його у встановлений строк.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції особи, які беруть участь у розгляді справи, не подавали.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 07 вересня 2015 року (а.с. 140-141) апелянту поновлено строк апеляційного оскарження заочного рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута апеляційним судом за відсутності сторін та інших осіб, які беруть участь у її розгляді, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, що відповідає вимогам ч.2 ст.305 ЦПК України.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (далі - будинок) відповідно до свідоцтв про право власності, виданих на підставі рішення виконкому Обавської сільської ради від 10 січня 2003 року № 3, належав на праві приватної власності батькам сторін, ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року по ? частині кожному.

Зазначений житловий будинок зареєстровано в Мукачівському районному КПТІ та ЕО на праві приватної власності та записано в реєстрову книгу №1 за №15 (а.с. 83, 86, 89-90).

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Обавської сільської ради від 15 лютого 2003 року, на день смерті ОСОБА_9 у будинку був прописаний, але не проживав син ОСОБА_3, та син ОСОБА_4, який проживав у даному господарстві і проживає на даний час (а.с. 84).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2003 року ОСОБА_3 було оголошено померлим. Вказане рішення було скасовано рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 24 липня 2006 року (а.с. 54-55).

11 березня 2003 року ОСОБА_4 подав до Мукачівської районної ДНК заяву, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок (а.с. 87) та в цей же день отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Мукачівської районної ДНК Щербан О.П., зареєстроване в реєстрі за № 11-1041 (далі - свідоцтво) (а.с. 94).

Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з ? жилого будинку, яке в ? частині належить померлому ОСОБА_8, після смерті якого спадкоємицею була його дружина, яка прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права, та ? частини будинку, що належала ОСОБА_9

Право власності на зазначене майно було зареєстровано за ОСОБА_4 у Мукачівському КПТІ та ЕО 11 березня 2003 року (а.с. 95-96).

Ухвалючи рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.1301 ЦК України, виходив з того, що позивач, як спадкоємець першої черги після смерті батьків, мав право нарівні з іншим спадкоємцем першої черги, відповідачем по справі, на спадкування належного спадкодавцю ОСОБА_10 будинковолодіння.

Задовольняючи вимоги про задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, суд першої інстанції керувався вимогами ч.1ст.203 та ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України та тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом судом було визнано недійсним.

Як зазначено в п.26 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Проте суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_2, який є стороною цього договору та власником будинку, не залучивши його при цьому до участі у справі в якості співвідповідача, що є підставолю для відмови у позові.

Крім того, ВСУ у своїй постанові від 06 лютого 2013 року по справі № 6-167цс12, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України зазначив, що згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач вступив в управління та володіння спадковим майном відповідно до положень чинного на момент відкриття спадщини ЦК УРСР, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на день смерті ОСОБА_9, позивач був прописаний, але не проживав у спірному будинку, а з 1997 року, як зазначено самим позивачем, він виїхав на заробітки у АДРЕСА_2, де працює і проживає до цього часу (а.с. 57-59, 61 на звороті, 84).

Також, в матеріалах справи (а.с. 87) міститься заява ОСОБА_9 від 23 вересня 1992 року про видачу свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині, в якій вона, зокрема, зазначила, що на день смерті її чоловіка ОСОБА_8, у них було троє дітей.

На зазначені обставини, суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Додаткове рішення є способом усунення неповноти основного рішення суду. Тому, не дивлячись на відсутність апеляційної скарги на додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року, воно підлягає скасуванню разом із основним рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє від імені ОСОБА_2, задовольнити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 липня 2014 року та додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, Мукачівська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та свідоцтва про право на спадщину за законом, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.