Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 418/500/14-ц
Провадження № 22ц/782/378/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого: Романченка В.О.

Суддів: Коротенка Є.В., Лісіциної А.І.

при секретарі: Козубській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу представника Комунального закладу « Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на рішення Міловського районного суду Луганської області від 10 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про захист честі, гідності і ділової репутації та стягнення моральної шкоди, -

встановила:

В червні 2014 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнювала, до Комунального закладу «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі відповідач) про захист честі, гідності і ділової репутації та стягнення моральної шкоди, в якому просить суд стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду, нанесену її честі, гідності та діловій репутації в сумі 62718,75 гривень.

В обґрунтування позову зазначила, що з 1986 року працювала акушером-гінекологом в Комунальному закладі «Біловодське районне територіальне обєднання».

08 серпня 2012 року її необґрунтовано звільнено, що визнано рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року.

Позивач зазначила, що після звільнення, неодноразово зверталась до КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з вимогою працевлаштування, однак, на її думку, відповідачем, в порушення вимог законів України, їй тричи було відмовлено.

Так, 26.04.2013 року, позивача було направлено Біловодським районним центром зайнятості для працевлаштування до Комунального закладу « Біловодський районний цент первинної медико-санітарної допомоги» на посаду завідуючого структурним підрозділом медичного закладу с. Данилівка. В той день позивач написала відповідну заяву, однак 07.05.2013 року керівництвом закладу відповідачу було відмовлено, про що на відривному талоні центру зайнятості було вказано, що її кандидатура не відповідає вимогам індивідуальної програми реабілітації інваліда, виданої Старобільською МСЕК.

Позивач вважає цю відмову незаконною, оскільки відповідач відмовив їй 07.05.2013 року, а зазначена індивідуальна програма їй була видана 15.05.2013 року.

Після проходження МСЕК у м. Старобільську позивач вдруге звернулася до відповідача для працевлаштування. Відповідач проігнорував висновок МСЕК та, незважаючи на направлення з центру зайнятості, 15.05.2013 року знову відмовив позивачу у задоволенні заяви про працевлаштування, згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда.

Звернувшись знову до відповідача та написавши заяву про працевлаштування на 0,25 ставки лікаря акушер-гінеколога, у відділі кадрів позивач отримала обхідний лист від 22.07.2013 року для проходження попереднього медичного огляду. Відповідно до висновків лікарів та індивідуальної програми реабілітації інваліда позивач відповідала вакантній посаді, однак відповідачем втретє їй було відмовлено у працевлаштуванні.

Що стосується не надання їй, як інваліду 2 групи, що підтверджено комісією МСЕК та індивідуальної програмою реабілітації інваліда від 15.05.2013 року, ліків, позивач посилається на те, що з 01 серпня 2012 року по листопад 2014 року вона отримала медикаментів на суму 1504,10 гривень, тобто в середньому їй відпускали медикаментів на 7 днів замість необхідного на 30 днів. Внаслідок чого відповідач знаходилась у хворобливому стані з різко вираженим хворобливим синдромом, що завдало їй як фізичної так і моральної шкоди.

Позивач, також вважала, що відповідач винен у проведенні анти пікету 16.01.2014 року біля прокуратури Луганської області, куди позивач звернулася зі скаргою про незаконність її звільнення у 2012 році, що підтверджено рішенням апеляційного суду Луганської області від 23.10.2013 року. Відповідач, будучи організатором і безпосереднім керівником цього грубо порушила ст.34 Конституції України, спричинив позивачу моральну шкоду, оскільки їй було соромно відвідувати громадські міста.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 10 червня 2015 року позовні вимоги позивача ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Комунального закладу «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 21000 гривень за відмову у працевлаштуванні та 5000 гривень у звязку з недоотриманням знеболюючих препаратів. У задоволенні позовних вимог позивача про те, що головний лікар КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» організувала або приймала участь в організації анти пікету біля приміщення прокуратури Луганської області, відмовлено за необґрунтованістю і в цій частині рішення суду сторонами у справі не оскаржується.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає рішення необґрунтованим, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, відповідно до ст. 303 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

З матеріалів справи убачається, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані не були.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1986 року працювала акушером-гінекологом в Комунальному закладі «Біловодське районне територіальне обєднання».

08 серпня 2012 року її було звільнено та рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року вона поновлена на цій посаді.

Після звільнення позивач неодноразово зверталась до КЗ « Біловодський районний цент первинної медико-санітарної допомоги» з вимогою працевлаштування, однак відповідачем, в порушення вимог законів України, їй тричі було відмовлено.

Перший раз, 26.04.2013 року, позивача було направлено Біловодським районним центром зайнятості для працевлаштування до Комунального закладу «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду завідуючого структурним підрозділом медичного закладу с. Данилівка. В той день позивач написала відповідну заяву, однак 07.05.2013 року керівництвом закладу відповідачу було відмовлено, про що на відривному талоні центру зайнятості було вказано, що її кандидатура не відповідає вимогам індивідуальної програми реабілітації інваліда, виданої Старобільською МСЕК. Відмова була незаконною, оскільки відповідач відмовив їй 07.05.2013 року, а зазначена індивідуальна програма їй була видана 15.05.2013 року.

Після проходження МСЕК у м. Старобільську позивач вдруге звернулася до відповідача для працевлаштування. Відповідач проігнорував висновок МСЕК та, незважаючи на направлення з центру зайнятості, 15.05.2013 року знову відмовив позивачу у задоволенні заяви про працевлаштування, згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда.

Звернувшись знову до відповідача та написавши заяву про працевлаштування на 0,25 ставки лікаря акушер-гінеколога, у відділі кадрів позивач отримала обхідний лист від 22.07.2013 року для проходження попереднього медичного огляду. Відповідно до висновків лікарів та індивідуальної програми реабілітації інваліда позивач відповідала вакантній посаді, однак відповідачем втретє їй було відмовлено у працевлаштуванні.

Що стосується не надання їй ліків, як інваліду 2 групи, що підтверджено комісією МСЕК та індивідуальної програмою реабілітації інваліда від 15.05.2013 року, позивач з 01 серпня 2012 року по листопада 2014 року отримала медикаментів на суму 1504,10 гривень, тобто в середньому їй відпускали медикаментів на 7 днів замість необхідного на 30 днів. Внаслідок недоотримання ліків відповідач знаходилась у хворобливому стані з різко вираженим хворобливим синдромом, що завдало їй як фізичної так і моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині необґрунтованої відмови у працевлаштуванні та недоотримання знеболюючих препаратів, суд першої інстанції послався на те, що відповідач порушив вимоги ст. 22 КЗоТ України, ст. 1172 ЦК України, ОСОБА_3 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та ОСОБА_3 України «Про реабілітацію інвалідів в Україні».

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог позивача підлягає скасуванню.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, підтверджується доказами та не оспорюється сторонами, що позивач ОСОБА_2 з 2004 року є інвалідом 2 групи з діагнозом: ревматоідний артрит фаза 2, прогресуюча течія в поєднанні з деформуючим повним гемартрозом, контрактурами плечових, ліктьових, коленних суставів, стійким вираженим больовим синдромом, стан після ендопротезування двох тазостегнових суставів (а.с. 33).

22.06.2014 року позивач ОСОБА_2 поновлена на посаді лікаря акушера-гінеколога у КЗ «Біловодська ЦРЛ», де працює по теперішній час.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 26 квітня 2013 року самостійно звернулась до головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з письмовою заявою про її працевлаштування з 26.04.2013 року на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,25 ставки та 1,0 ставку при наявності вільної вакансії

Того дня, 26 квітня 2013 року, щодо вирішення питання працевлаштування ОСОБА_2, відповідач на зазначеній заяві надав відповідь по яким саме причинам позивачу відмовлено в працевлаштуванні, а саме у звязку з відсутністю вакансії (а.с. 40), що підтверджується представленими суду апеляційної інстанції письмовими доказами: наказом головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 34 від 01 березня 2013 року та штатним розписом закладу про відсутність вакансії на зазначену посаду (а.с. 260, 263-268).

При розгляді справи в суді першої інстанції не було з'ясовано питання про наявність вакантних місць на посаду на період надходження заяви позивача до КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», на яку претендувала ОСОБА_2 лікаря акушера-гінеколога.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при подачі цієї заяви від 26 квітня 2013 року в КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» щодо працевлаштування позивача була відсутня можливість прийому ОСОБА_2 на посаду лікаря акушера-гінеколога у зв'язку з відсутністю вакантних місць.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачу було в даному випадку необґрунтовано відмовлено в працевлаштуванні.

На думку колегії суддів, не можуть бути визнані обґрунтованими також висновки суду першої інстанції відносно того, що позивачу вдруге було необґрунтовано відмовлено в працевлаштуванні. Матеріали справи свідчать про те, що позивач того дня, 26.04.2013 року, звернулась до головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з ще однією письмовою заявою про її працевлаштування з 26.04.2013 року на посаду завідувача Данилевською сільською лікарською амбулаторією (за направленням Біловодського районного центру зайнятості). По цій заяві позивача головним лікарем вказаного медичного закладу було відмовлено в працевлаштуванні ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю умов згідно індивідуальної програми реабілітації, виданої Старобільської МСЕК (а.с. 254). Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення та за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоровя перешкоджає виконанню професійних обовязків, загрожує здоровю і безпеці праці інших осіб, або провадження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоровя інвалідів.

При цьому, посилання суду першої інстанції на вимоги ст. 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» N 2961-IV від 6 жовтня 2005 року та ч.ч. 1, 2 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII є недостатньо обґрунтованими і висновок у справі зроблено без урахування фактичних обставин та вимог ч.1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідно до якої для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової численності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Всі вакантні посади для робітників-інвалідів станом на 26 квітня 2013 року були зайняті, про що свідчать письмові докази, надані апеляційному суду представником КЗ ««Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с. 261-276), тому працевлаштувати позивача ОСОБА_2 не було можливим.

Що стосується вимог позивача про необґрунтовану відмову їй в працевлаштуванні по заяві від 22 липня 2013 року, суд першої інстанції зробив висновки, які не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, в матеріалах справи відсутня заява позивача від 22 липня 2013 року.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 надала пояснення, що головному лікарю КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вона подавала дві заяви про працевлаштування, які датовані 26 квітня 2013 року, у тому числі на 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога (а.с. 40, 254)

Колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що головним лікарем КЗ ««Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» їй було упереджено відмовлено в працевлаштуванні на посаді завідувача Данилевською сільською лікарською амбулаторією (за направленням Біловодського районного центру зайнятості), спростовується резолюцією головного лікаря від 15 травня 2013 року на заяві позивача від 26 квітня 2013 року (а.с. 254), яка була надана позивачем ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційному суду, з якої убачається, що в працевлаштуванні їй відмовлено саме 15 травня 2013 року ( ні 07.05.2013 року як на це посилається позивач) з підстав визначених у висновку індивідуальної програми реабілітації, виданої 15 травня 2013 року Старобільської МСЕК.

Суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2 в частині безоплатної видачі їй лікарських препаратів, в своєму рішенні (а.с. 230) вважав встановленими ці обставини та зробив висновок, що зазначені вимоги не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки з матеріалів справи видно, що ліки позивачу не видавалися в звязку невідповідним фінансуванням відповідача, тобто не з вини Комунального закладу «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги». При цьому, відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. На ці обставини обгрунтовано вказує в апеляційній скарзі представник відповідача. Проте, вказаний висновок суду першої інстанції позивачем не оскаржується.

Також, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача про порушення судом першої інстанції вимог ч.ч. 5,6 ст. 180 ЦПК України, оскільки головуючий у справі під розписку не попереджував свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та до присяги їх не приводив. Підписаний свідками текст присяги та відповідні розписки до матеріалів справи не приєднані, що викликає сумнів у правдивості та об'єктивності показань зазначених свідків, які покладені в основу рішення суду.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене по неповно з'ясованим судом обставинам, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим на підставі пунктів 1,3,4 частини1 статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню.

Оскільки колегія суддів відмовляє у задоволенні зазначених вище позовних вимог позивача ОСОБА_2, то не може бути стягнуто з відповідача судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦПК України. колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Комунального закладу « Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» задовольнити.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 10 червня 2015 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з Комунального закладу « Біловодський районний цент первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 21000 гривень за відмову у працевлаштуванні та 5000 гривень у звязку з недоотриманням знеболюючих препаратів, а також в частині стягнення з Комунального закладу « Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь держави судового збору в розмірі 243,60 гривень.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з Комунального закладу « Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 21000 гривень за відмову у працевлаштуванні та 5000 гривень у звязку з недоотриманням знеболюючих препаратів, -відмовити.

В іншій частини рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: