Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року Рівненський міський суд

в особі головуючого судді Головчака М.М.,

при секретарі Панасюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1,яку придбала у відповідачки на підставі Договору купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року. ОСОБА_2 з 2012 року у вказаній квартирі не проживає,виїхала на проживання до Російської Федерації,забравши всі свої речі,однак з реєстраційного обліку у вказаній квартирі не знялась. Покликаючись на викладені обставини,з посиланням на норми Цивільного кодексу України просила позов задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 згідно письмової заяви просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з"явилась,про час та день розгляду справи була повідомлена в установленому порядку.

Суд відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Так,як вбачається із Договору купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року,посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й., ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 1/2 квартири АДРЕСА_1.

З витягу будинкової книги по вищевказаній адресі значиться зареєстрованою ОСОБА_2,яка після продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з реєстраційного обліку не знялась.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.33,п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння,користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Судом встановлено,що підтверджується належними та допустими доказами, відповідач з 2012 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.317,319,ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи, що місце реєстрації ОСОБА_2 - квартира АДРЕСА_1 не є її місцем проживання та перебування, підстави для задоволення позову в частині визнання втратившою права користування житлом наявні.

Разом з тим відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.

Зокрема, згідно зі ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вищевказаними органами на підставі:

- заяви особи або її законного представника;

- судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою;

- свідоцтва про смерть;

- паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

- інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

- підстав на право користування житловим приміщенням.

Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі, тобто для зняття особи з реєстрації місця проживання, є пред"явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що має бути самостійною підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, усунення перешкоди у реалізації права власності шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування тієї особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Отже, дійшовши висновку про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зняття її з реєстраційного обліку місця проживання, що є неналежним способом захисту цивільного права, так як вирішення вказаного питання про зняття з реєстраційного обліку належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб і підставою для цього є відповідне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Окрім того, управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, як уповноважений орган реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, не було залучено у даній справі в якості відповідача, у зв"язку з чим відсутні підстави для покладання на цей орган певних обов"язків.

Наявність рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим будинком є самостійною підставою для зняття її відповідними органами з реєстраційного обліку місця проживання.

На підставі викладеного, ст.ст.317,319,391 ЦК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226,232,292,294 ЦПК України, суд, -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою,що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи,які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення,можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду М.М.Головчак