Номер провадження: 22-ц/785/3475/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Станкевича В. А., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12. 02. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

01. 07. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою від 27. 06. 2014 р., а в подальшому з позовною заявою від 30. 01. 2015 р. до ОСОБА_3 "про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи" і просив стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 23950 грн. і моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Зазначив, без опису і конкретизації незаконних дій посадової особи, що 22. 04. 2014 р. постановою апеляційного суду Одеської області дії ОСОБА_3 щодо позивача визнано протиправними, у зв'язку з чим завдані збитки мають бути відшкодовані і позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди.

Вказав, що внаслідок протиправних дій інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту ГУ Міндоходів в Одеській області ОСОБА_3 йому завдано матеріальну шкоду, яка складається з суми незаконно накладеного штрафного стягнення у розмірі 15500 грн., із витрат на пальне по переїзду на судові засідання із розрахунку 300 грн. за один день на протязі 7 місяців проваджень (із жовтня 2013 р. по квітень 2014 р. по 4 рази на місяць) - 8400 грн. судові витрати - 50 грн., а усього 23950 грн.

Зазначив без опису та конкретизації фактичних обставин, що йому було завдано моральну шкоду, яку ОСОБА_3 компенсувати не зможе, однак повинен понести матеріальні стягнення за порушення моральності, приниження його честі, гідності та ділової репутації, яку він оцінює в 50000 грн. Відмітив, що в результаті "цілеспрямованих дій відповідача щодо поширення недостовірної інформації про нього як порушника податкового законодавства, шляхом і усвідомлювання при цьому ним наслідків своїх дій, що опорочили честь, гідність і ділову репутацію", позивачу "було спричинено значну моральну шкоду - втрати немайнового характеру внаслідок приниження їх честі, гідності і ділової репутації як громадських діячів, ускладнення подальшого активного громадсько-політичного життя".

З посиланням на ст. 32 Конституції України, ст. 280 ЦК України, ст. 49 Закону України "Про інформацію" і без опису та конкретизації фактичних обставин вказав, що позивач має право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої йому збиранням, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної і наклепницької інформації про особу позивача і порушенням у такий спосіб його права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, на їх недоторканість; на спростування недостовірної інформації про себе і вилучення такої інформації. Вважає, що поширена відповідачем вищезазначена недостовірна негативна інформація про позивача становить наклеп, і відповідач не вчинив жодної дії на виконання постанови апеляційного суду Одеської області від 22. 04. 2014 р. щодо поновлення порушеного правового статусу позивача як сумлінного платника податків, не вибачився і не відшкодував завдану його діями матеріальну і моральну шкоду, чим порушив одну з основних засад судочинства, передбачену п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України.

Крім того, послався на положення ст. 56 Конституції України, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень і п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", що не справляється судовий збір за подання заяви, якою оскаржуються дії/бездіяльність органів державної влади.

В обґрунтуванні позову також є посилання на ст. ст. 3, 5, 8, 22, 28, 32, 34, 36, 38, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 23, 269, 271-273, 275-278, 280, 297, 299 ЦК України, ст. ст. 46, 48, 49 Закону України "Про інформацію" (а. с. 1-2, 56-57).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12. 02. 2015 р. зазначений позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 15000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції як незаконного, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 повністю. Зокрема, вказано, що суд неправильно виходив з того, що відповідач діяв відносно позивача як фізична особа, а не здійснював "контрольну розрахункову операцію" як головний державний ревізор-інспектор відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту ГУ Міндоходів в Одеській області, і суд не зазначив: де саме і коли відповідач поширював відносно позивача інформацію, як порушника податкового законодавства, а також, що позивачем не надано жодних належних доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем будь-яких неправомірних дій щодо позивача як фізичної особи або фізичної особи-підприємця, а також приниження його честі, гідності та ділової репутації діями по застосуванню штрафних санкцій до фізичної особи-підприємця та заподіяння внаслідок цього моральної (немайнової) шкоди.

Крім того, з посиланням на ст. 152 Конституції України, ст. ст. 1173, 1175 ЦК України стверджується, що за цими положеннями відповідальність за шкоду, яка завдана фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень; посадовими або службовими особами цих органів, а також шкоду, яку завдано в результаті прийняття зазначеними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним та скасовано несе держава незалежно від вини цих органів та їх посадових чи службових осіб; та відмічається, що за змістом п. 21.3 ст. 21 Податкового кодексу України шкода, завдана неправомірними діями посадових осіб контролюючих органів, підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, передбачених таким контролюючим органам.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 вважають рішення суду правильним.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 виходив з положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України та того, що ОСОБА_3 діяв відносно ОСОБА_2 як фізична особа і "внаслідок неправомірних дій відповідача мається прямий причинний зв'язок з отриманням позивачем моральних страждань, які проявилися у поширені відносно нього інформації, як порушника податкового законодавства, що зганьбило його честь, гідність та ділову репутацію підприємця; в додаткових зусиллях позивача для організації свого життя, що проявилося в необхідності доказування, в тому числі і в судовому порядку, своєї правомірної поведінки та здійснення підприємницької діяльності у відповідності з чинним законодавством" і при визначенні розміру компенсації нанесеної відповідачем немайнової шкоди позивачу суд врахував характер шкоди, тривалість дій відповідача, душевні страждання позивача та визнав достатнім розмір стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди в сумі 15000 грн.

В стягненні з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 23950 грн. суд першої інстанції відмовив тому, що ці позовні вимоги не ґрунтуються на законі, не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи при вивчені письмових доказів, та у відповідності до вимог частини 3 статті 10 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не було надано письмових доказів того, що саме ця матеріальна шкода у цих саме розмірах була завдана позивачеві неправомірними діями відповідача ОСОБА_3

Проте з вказаним висновком суду в повному обсязі погодитися не можна таких з таких підстав.

За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а за ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і моральна шкода, яка зокрема, полягає і в душевних стражданнях, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАСУ вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області, Головного управління Міндоходів в Одеській області, інспекторів відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту ГУ Міндоходів в Одеській області ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання протиправними дій та скасування акту перевірки постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22. 04. 2014 р., що набрала законної сили, скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10. 12. 2013 р. і прийнято у справі нову постанову, за якою:

- визнано протиправними дії головних державних ревізорів-інспекторів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відділу контролю за проведенням розрахункових операції управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області при проведенні фактичної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_2;

- визнано протиправним і таким, що має незаконні правові наслідки, акт про проведення фактичної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_2 від 26. 09. 2013 р., складений головними державними ревізорами - інспекторами відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області ОСОБА_6 та ОСОБА_3;

- зобов'язано відділ контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області скасувати як протиправний Акт про проведення фактичної перевірки від 26. 09. 2013 р. ревізорів ОСОБА_6 та ОСОБА_3

З постанови видно, що позивач ОСОБА_2 вказує, що він займається підприємницькою діяльністю, орендує торгове місце НОМЕР_3 на авто ринку "Успіх" в м. Одесі під розміщення магазину, реалізуючи населенню товари для автомобілів. 11 вересня 2013 року покупець ОСОБА_3 на ринку у продавця магазину придбав у нього товар на суму 3100 гривень. В зв'язку з тим, що покупець не був впевнений, що товар йому підійде, він попросив надати йому можливість на декілька днів приміряти товар та в подальшому прийняти рішення про його покупку або повернення. Продавець погодилась з пропозицією покупця, при необхідності прийняти товар, прийняла у нього залогову суму товару та видала йому квитанцію на придбаний товар. В подальшому, покупець тривалий час зволікав з прийняття рішення по товару. Однак через деякий час його визвали в податковий орган, де заявили, що ОСОБА_3 придбав товар не як покупець, а як працівник податкового органу, який здійснював контрольно - розрахункову операцію та потребували повернути гроші. Мотивацією вимоги, на його думку, були не підстави, встановлені Законом України "Про захист прав споживачів", а відсутність в книзі обліку доходів відомостей про покупку 11 вересня 2013 року. Гроші за придбаний товар у сумі 3100 гривень позивач повертати відмовився, так як товар йому покупець не повернув та 24 вересня 2013 року відомості про покупку вніс до журналу обліку доходів, за що має сплатити податки. Він стверджує,що вказані дії відбулись за вини ОСОБА_3 Після цього, 26 вересня 2013 року працівниками податкового органу ОСОБА_7, ОСОБА_3 було складено акт про результати фактичної перевірки, в якому факт внесення відомостей про покупку від 11 вересня 2013 року до журналу обліку доходів 24 вересня 2013 року визнано прихованим. Визнавши покупку ОСОБА_3, як здійснену з порушенням податкового законодавства, склавши про це акт працівники податкового органу на підставі акту застосували за це штрафні санкції в сумі 15,5 тисяч гривень.

Одеській апеляційний адміністративний суд прийшов до висновку, що перевірка ОСОБА_2 податковим органом призначена та проведена по надуманим обставинам з порушенням вимог чинного законодавства України, а фінансові санкції до позивача винесені на підставі акту про її результати також складеного з порушенням чинного законодавства України на підставі недостовірних відомостей.

У постанові зазначено, що ОСОБА_3 був призначений на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту головного управління Міндоходів в Одеській області наказом № 324-о від 11. 09. 2013 р., в цей же день він ознайомився зі своїми посадовими обов'язками та в цей же день на автомобільному ринку м. Одеси за власні кошти - 3100 грн., що не передбачено діючим законодавством, придбав товар, покупка якого в оскарженому акті податкового органу, складеному їм же сумісно з ОСОБА_6 визнана контрольно-розрахунковою, здійсненою в ході фактичної перевірки та противоправною, за що підприємець ОСОБА_2 притягнутий до фінансової відповідальності.

Як вказано в постанові суду, підставою для проведення фактичної перевірки начальником податкового органу було використано заяву громадянина ОСОБА_8 від 01. 06. 2013 р. з якою він звернувся до податкового органу 08. 07. 2013 р. і яка не могла бути підставою, передбаченою чинним законодавством України, для проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_9

Одночасно зазначено, що відповідно досліджених в судовому засіданні документів відповідач ОСОБА_3 під час здійснення вказаної їм контрольно-розрахункової операції 11. 09. 2013 р. не мав права приймати участь у здійснені фактичної перевірки ОСОБА_2 оскільки наказом № 433 від 04. 09. 2013 р. фактична перевірка ОСОБА_2 начальником головного управління Міндоходів в Одеській області була поручена ревізорам Черновій Л. П. та Прохоровій І. В. Суду були надані доповідні записки начальника відділу керівництву управління про необхідність внести заміни, або провести додаткове залучення інших співробітників для проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, що не заперечується чинним законодавством. Однак, як вияснено в судовому засіданні, рішення по вказаній доповідній начальником управління не приймалось, наказ начальника управління Міндоходів в Одеській області про залучення до перевірки інших ревізорів та допущення ОСОБА_3, ОСОБА_6 до проведення фактичної перевірки ОСОБА_2 не видавався. Направлення на перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 № 838 ОСОБА_3 видано лише 18. 09. 2013 р. заступником начальника Карімовим І. Ф. також за відсутності наказу начальника головного управління.

Окрім того, колегія суддів звернула увагу на те, що ОСОБА_3 24. 09. 2013 р., як приватна особа-споживач, звернувся з заявою до інспекції з питань прав споживачів в Одеській області в якій вказав, що він 11. 09. 2013 р. в магазині НОМЕР_3 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 здійснив покупку телевізора та інші товари на суму 3100 грн., а не контрольно-розрахункову операцію. Він заявив, що вказаний товар йому не підходить, він хоче повернути його в магазин згідно домовленостей, однак йому в цьому було відмовлено. ОСОБА_3 в заяві вважає, що внаслідок цих дій підприємця ОСОБА_2 йому було відмовлено в реалізації його законних прав споживача. За вказаною заявою громадянина ОСОБА_3 начальник інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області 18. 10. 2013 р. видав направлення № 1264 на проведення позапланової перевірки магазину НОМЕР_3 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 згідно Закону України " Про захист прав споживачів".

Колегія суддів вказала, що суд першої інстанції не звернув увагу на пояснення ОСОБА_3, вказані в цій його заяві, що він здійснив 11. 09. 2013 р. в магазині НОМЕР_3 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 покупку на суму 3100 грн. як споживач, а не контрольно-розрахункову операцію, як працівник податкового органу при виконанні своїх службових обов'язків, та також не надав цим обставинам належної оцінки.

При цьому, в постанові суду зазначено, що колегія суддів вважає, що здійснені державним службовцем при виконані ним своїх службових обов'язків дії у спосіб не передбачений законодавством України не можуть ним використовуватись в офіційних документах держави, та тим більш не можуть служити підставою для притягнення осіб до відповідальності

За результатами перевірки 26. 09. 2013 р. було складено акт перевірки, реєстраційний номер № 131/15/32/22/03/НОМЕР_1 від 27. 09. 2013 р., в якому зазначено, що під час перевірки встановлено порушення п. п. 2.6 п. 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15. 12. 2004 р. № 637(із змінами та доповненнями), а саме, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, контрольно-розрахункова операція здійснена працівником податкового органу ОСОБА_3 на загальну суму 3100 грн. не облікована в книзі обліку доходів за 11. 09. 2013 р. Зазначений акт підписаний ОСОБА_2 з зауваженнями, а саме, що складення акту про його правопорушення вважає переслідуванням за подачу заяви про вимагання.

На підставі зазначеного акта перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення від 11. 10. 2013 р. № , в якому зазначено, що встановлено порушення п. п 2.6 гл. 2 "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 15. 12. 2004 р. № 637(із змінами і доповненнями)та на підставі підпункту 54.3.3. пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та згідно з п.1 ст. 17 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг від 06. 07. 1995 р. № 265/95ВР (із змінами та доповненнями) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в розмірі 15500 грн.

При цьому, зазначено, що ОСОБА_2 не заперечує факт не внесення 11. 09. 2013 р. до журналу обліку доходів відомостей про покупку від 11. 09. 2013 р. на суму 3100 грн. та підтверджує внесення відомостей про покупку від 11. 09. 2013 р. на суму 3100 грн. до журналу обліку доходів 24. 09. 2013 р., що підтверджується журналом обліку доходів та поясненнями, наданими ОСОБА_2 та його представником в судовому засіданні, а також, що з матеріалів справи вбачається, що єдиним порушенням податкового законодавства України, виявленим податковим органом під час фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за яке в подальшому були винесені фінансові санкції, та внесеним ними до оскарженого акту є визнання ними противоправною розрахункову операцію здійснену ОСОБА_3 11. 09. 2013 р.

У справі відсутні належні докази того, що матеріальна шкода у зазначених позивачем розмірах була завдана йому неправомірними діями відповідача ОСОБА_3

Вказані обставини справи підтверджені матеріалами справи і сторонами не спростовані.

Аналізуючи матеріали справи і перевіряючи рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, при розгляді даної цивільної справи апеляційний суд виходить з такого.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовні вимоги у даній цивільній справі ОСОБА_2 заявив до ОСОБА_3 "про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи" без опису та конкретизації фактичних обставин, а постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 22. 04. 2014 р., на яку посилається позивач з вказівкою, що він не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди, визнано протиправними дії головних державних ревізорів-інспекторів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відділу контролю за проведенням розрахункових операції управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області при проведенні фактичної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_2; визнано протиправними дії головних державних ревізорів-інспекторів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відділу контролю за проведенням розрахункових операції управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області при проведенні фактичної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_2; визнано протиправним і таким, що має незаконні правові наслідки, акт про проведення фактичної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_2 від 26. 09. 2013 р., складений головними державними ревізорами - інспекторами відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області ОСОБА_6 та ОСОБА_3; зобов'язано відділ контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління Міндоходів в Одеській області скасувати як протиправний Акт про проведення фактичної перевірки від 26. 09. 2013 р. ревізорів ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Тому, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3, як фізичної особи, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про стягнення цієї шкоди, завданої незаконними діями посадової особи, чим порушив вимоги ст. 11 ЦПК України про розгляд справи лише в межах заявлених позивачем вимог, а також не дав належної оцінки обставинам, встановленим судовим рішенням у адміністративній справі.

При цьому, апеляційний суд враховує, що відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

До того ж відповідно до положень ст. 31 ч. 2 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви, але у справі взагалі відсутня письмова заява з боку позивача ОСОБА_2 про зміну його позовних вимог і стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_3 як з фізичної особи.

Крім того, питання відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади урегульовано, зокрема, статтею 56 Конституції України, за якою кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень; ст. 1174 ЦК України, за якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи та іншими правовими нормами.

Так, за вимогами п. 21.3 ст. 21 Податкового кодексу України шкода, завдана неправомірними діями посадових осіб контролюючих органів, підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, передбачених таким контролюючим органам.

За роз'ясненнями ж п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31. 03. 1995 р. № 4 (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

На порушення зазначених правових положень у цивільній справі за позовом про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи, суд першої інстанції розглядав дану справу без вирішення питання про притягнення до участі у справі належного відповідача у такій категорії справ, в тому числі відповідного державного органу або відповідного державного органу і відповідного органу Державного казначейства України.

Виходячи з наведених вимог закону і викладених фактичних обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано і на порушення вимог законодавства ухвалив рішення в частині розгляду позову про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3

Вказане має істотне значення, але апеляційний суд в межах своїх повноважень не має права у цьому випадку вирішувати питання про притягнення до участі у справі усіх належних відповідачів у справі на стадії апеляційного розгляду справи та на розгляд за їх участі справи по суті за заявленими у справі позовними вимогами про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи.

Що стосується доводів апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди з відповідача з ухваленням рішення суду про відмову у задоволенні цих же позовних вимог, то апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга про скасування його в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій же частині належним чином (з посиланням на мотивування рішення суду першої інстанції в цій частині) не мотивована.

Разом з тим, у задоволенні неконкретизованих позовних вимог (з посиланням лише на постанову апеляційного адміністративного суду) в частині стягнення матеріальної шкоди судом першої інстанції відмовлено лише у зв'язку з тим, що "вони не ґрунтуються на законі, не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи при вивчені письмових доказів, та у відповідності до вимог частини 3 статті 10 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не було надано письмових доказів того, що саме ця матеріальна шкода у цих саме розмірах була завдана позивачеві неправомірними діями відповідача ОСОБА_3.".

Оскільки цей висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні матеріальної шкоди з відповідача співвідноситься з вищевказаними висновками апеляційного суду у даній справі і не суперечить їм, то апеляційний суд, враховуючи те, що з боку позивача рішення суду в цій частині не оскаржується, не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині.

З урахуванням викладених обставин на підставі вимог ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог і відповідно до вимог ст. ст. 303, 309 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12. 02. 2015 р. стосовно позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

При цьому, апеляційний суд враховує, що вказане судове рішення за наявності підстав не позбавляє позивача ОСОБА_2 права на судовий захист, зокрема, шляхом подання відповідного позову про відшкодування моральної шкоди з конкретизацією належного кола відповідачів, підстав і предмету позову.

Керуючись ст. ст. 209, 304, 307 ч. 1, 309, 313-316, 317, 318, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12. 02. 2015 р. стосовно позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12. 02. 2015 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

В. А. Станкевич

О. А. Ступаков