АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Бреславського О. Г.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Савчук М.В.

секретаря: Тодоряка Г.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника третьої особа на стороні позивача органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини та виготовлення закордонного паспорту, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. Посилалась на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі до 20 липня 2004 року. Від вказаного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. У період з 9 серпня 2007 року до 7 липня 2015 року донька на законних підставах разом із нею перебувала в Італії, причиною їх виїзду до Італії стала хронічна хвороба доньки, а саме захворювання нирок. Вони проживали в м. Анкона в Італії. Донька там закінчила загальноосвітню середню школу і на даний час зарахована до середньої школи 2 ступеню «Карло Ріналді». Донька перебуває на амбулаторному лікуванні в одній із клінік Італії за місцем проживання, клімат цієї країни відповідає стану здоровя дитини. На даний час донька перебуває разом з нею в Україні, оскільки строк дії дозволу на виїзд за кордон закінчився. У звязку з необхідністю подальшого лікування доньки та початком нового навчального року їм необхідно виїхати до Італії, проте відповідач дозволу на це не дає. Уточнивши позовні вимоги, просила ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд за кордон до Італії строком на 1 рік ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на виготовлення закордонного паспорта без згоди батька.

№22ц-794/1503/15 Головуючий в І інстанції Гончарова І.М.

категорія 48 Доповідач Бреславський О.Г.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Італії строком на один рік, а саме з 10 жовтня 2015 року до 10 жовтня 2016 року неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 для навчання та оздоровлення, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3

У решті позовних вимог відмовлено.

Апелянтом судове рішення оскаржується в частині задоволення позовної вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2015 року скасувати в оскаржуваній частині, повністю, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Вважає вказане рішення незаконним, таким що ухвалено із невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін - виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що отримання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон буде діяти в інтересах дитини, сприяти її навчанню, оздоровленню, розвитку та вихованню.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 по 20 липня 2004 року. Від вказаного шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Неповнолітня навчається в Італії, на даний час зарахована до середньої школи 2 ступеню «Карло Ріналді» в м. Анкона, де бажає продовжити навчання.

Виїзд неповнолітньої ОСОБА_5 за межі України носить тимчасовий характер, а саме з 10 жовтня 2015 року по 10 жовтня 2016 року не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті оздоровлення дитини та її навчання.

Представник третьої особи на стороні позивача орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради ОСОБА_4, як у суді першої інстанції так і під час перегляду справи в апеляційному порядку, пояснила, що неповнолітня ОСОБА_5, якій вже виповнилося 14 років, бажає проживати разом з матірю, навчатися в Італії, а тому в інтересах дитини і з урахуванням її думки, вважає за доцільне надати дозвіл на її тимчасовий виїзд за кордон.

Відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно застосував до спірних відносин норми Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правила оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231.

На підставі поданих позивачкою доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в інтересах неповнолітньої дитини сторін, наявні підстави та умови для надання позивачці, матері дитини, дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у конкретно визначену країну, з визначеною метою та на визначений термін, без згоди та супроводу батька дитини, відповідача у справі.

Відповідно доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що позивачка систематично перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, на незаконне вивезення дитини з 09.08.2007 до 07.07.2015 за межі України та переховування дитини від органів влади України та Італії з метою недопущення повернення її в Україну, має на меті вивезення неповнолітньої дитини на постійне місце проживання до республіки Італія, жодними доказами не підтверджені.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта, що надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини порушує його права, як батька дитини на участь у її вихованні, спілкуванні з нею не заслуговують на увагу, оскільки, навіть даючи пояснення під час апеляційного розгляду справи, відповідач конкретно не пояснив де і з ким буде проживати дитина у разі залишення її матірю на території України. Стверджував, що дитина повинна проживати з матірю відповідно до рішення суду про розірвання шлюбу в Україні.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.09.2011, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19.10.2011 мають преюдиціальне значення при вирішенні даного спору, повністю спростовують доводи позивачки про те, що вона законно вивезла дитину в Італію і дитина там має продовжити навчання, оскільки предметом оскаржуваного рішення є надання дозволу на тимчасовий виїзд з України до Італії строком на один рік, а саме з 10 жовтня 2015 року до 10 жовтня 2016 року неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 для навчання та оздоровлення, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, а предметом розгляду вказаних апелянтом судових рішень було надання дозволу на виїзд дитини за кордон у 2011 році.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повного з'ясування обставин справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: