Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро»), третя особа - спільне українсько-швейцарське підприємство товариство з обмеженою відповідальністю «Луцькенергоком» (далі - СП ТОВ «Луцькенергоком»), про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 квітня 2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та СП ТОВ «Луцькенергоком» укладено кредитний договір строком до 01 жовтня 2012 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору 29 серпня 2012 року між позивачем та банком укладено договір поруки. У жовтні 2013 року він дізнався, що банк звернувся з позовом до суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Оскільки банк не пред'явив своєї вимоги до нього про повернення кредиту протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 559 ЦПК України, просив визнати поруку припиненою з 01 квітня 2013 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк пред'явив вимогу поручителю в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що висновки суду є обґрунтованими та підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 22 квітня 2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та СП ТОВ «Луцькенергоком» було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 2 200 000 грн, строком користування до 10 березня 2010 року включно, з виплатою процентної ставки у розмірі 22% річних.

Договором від 21 серпня 2012 року про зміну кредитного договору було змінено термін погашення кредиту до 01 жовтня 2012 року, а також змінено процентну ставку за користування одержаними кредитними коштами на 18 % річних.

29 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останній поручився перед банком за належне виконання СП ТОВ «Луцькенергоком» зобов'язань за кредитним договором від 22 квітня 2009 року.

В матеріалах справи містяться копії вимог на ім'я поручителя за період з грудня 2012 року по березень 2013 року про дострокове погашення заборгованості (а.с. а.с. 63-69).

Проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вказані вимоги були отримані поручителем.

Статтею 554 ЦК України <nau://ukr/435-15|st554> передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України <nau://ukr/435-15|st559>, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України <nau://ukr/435-15|st251> строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України <nau://ukr/435-15|st252>).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251 <nau://ukr/435-15|st251>, 252 ЦК України <nau://ukr/435-15|st252>).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України <nau://ukr/435-15|st559>, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України <nau://ukr/435-15|st559> про те, що порука припиняється після встановлення строку, встановленого в договорі, а також, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України <nau://ukr/435-15|st559>) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53 цс14).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач зазначав в апеляційній скарзі, що банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості лише у жовтні 2013 року, у той час як строк дії кредитного договору закінчився 01 жовтня 2012 року, отже з пропуском шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя. Крім того, позивач зазначав, що жодного разу не отримував від банку вимог про сплату заборгованості за кредитним договором.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини справи встановив неповно, у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги, зокрема, в тій частині, що строк дії кредитного договору закінчився 01 жовтня 2012 року, а з позовом до суду про стягнення заборгованості з поручителя банк звернувся лише у жовтні 2013 року; посилаючись на те, що банк пред'явив вимогу до поручителя в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного договору, не встановив та не зазначив в оскаржуваній ухвалі коли настав строк виконання основного зобов'язання та коли відповідач звернувся до суду з позовом (пред'явив вимогу) до поручителя та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін