Справа № 541/226/15-ц
Номер провадження 2/541/297/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 листопада 2015 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.

при секретарі - Ніколаєнко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про стягнення коштів

в с т а н о в и в:

2 лютого 2015 року до Миргородського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в якій вона виклала прохання стягнути з ОСОБА_2 5875 дол. США, що еквівалентно 93731 грн. 72 коп. в рахунок повернення безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 червня 2009 року позивачка передала ОСОБА_2 5000 дол. США та 22 липня 2010 року також передала відповідачці 875 дол. США. На підтвердження отримання даних сум ОСОБА_2 написала розписки.

Позивачка вважала, що сплачує кошти в рахунок часткового погашення боргу перед донькою відповідачки, ОСОБА_3, по договору позики від 12 жовтня 2005 року, відповідно якого ОСОБА_1 отримала від неї кошти в сумі 15000 дол. США.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2011 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму позики в розмірі 15000 дол. США, що становило на момент постановлення рішення 119565 гривень.

Позивачка посилаючись на те, що рішеннями судів не було враховано суми коштів 5000 дол. США та 875 дол. США, які вона повернула ОСОБА_3, шляхом передачі її матері ОСОБА_2 25 червня 2009 року та 22 липня 2010 року. Тому вона просила стягнути дані кошти з відповідачки як безпідставно нею набуті.

26 березня 2015 року представник позивачка подав уточнену позовну заяву, в якій збільшено розмір позовних вимог до 138397 грн. 49 коп. в звязку із зміною курсу НБУ по конвертації долара в гривню.

Позивачка в судові засідання не з'явилась. Її інтереси в ході судового розгляду представляв, ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності. Суду він пояснив, що між ОСОБА_1 та донькою відповідачки ОСОБА_3 12 жовтня 2005 року виникли правовідносини з приводу договору позики на суму 15000 дол. США, які були передані ОСОБА_2. На виконання умов договору позики ОСОБА_1 по закінченню трьохрічного терміну 29 червня 2009 року та 22 липня 2010 року повернула позику на суму 5000 дол. США та 875 дол. США, шляхом передачі коштів матері позичальниці ОСОБА_2. Факт отримання відповідачкою коштів підтверджується розписками та свідченнями свідків. При постановленні рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, не були враховані вказані кошти, як повернення боргу. Тому отримання та набуття коштів відповідачкою ОСОБА_2 є безпідставним та підлягає поверненню.

Відповідачка та представник відповідача, ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності заперечили факт отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в сумі 5000 дол. США 25 червня 2009 року та 875 дол. США 22 липня 2010 року. Щодо написання розписок вказали, що розписку на 5000 дол. США від 25 червня 2009 року ОСОБА_2 ніколи не писалась відповідачкою, а з приводу розписки на 875 дол. США пояснили, що вона підтверджувала факт пересилпння коштів ОСОБА_1 через систему електронних платежів до Англії, ОСОБА_3. Одна самого факту передачі коштів не було.

Суд заслухавши пояснення представників сторін вивчивши матеріали справи встановив, що між ОСОБА_1 та донькою відповідачки були наявні відносини з приводу позики коштів в сумі 15000 дол. США, що підтверджується розпискою від 12 жовтня 2005 року (а.с.5) та рішенням Миргородського міськрайонного суду від 15 листопада 2011 року та рішенням Апеляційного суду від 22 грудня 2011 року (а.с.7-12). Як встановлено вказаними рішеннями судів кошти в сумі 15000 дол. США ОСОБА_1 передавала особисто ОСОБА_2.

Юридичною практикою передбачається, що розписка це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від установи чи приватної особи, або письмовий документ з підписом, який засвідчує, що особа, котра написала його, отримала товари, гроші, матеріальні цінності тощо і бере на себе щодо них певні зобов'язання. Тобто оригінали розписок надані позивачкою які виконані від імені ОСОБА_2 датовані 29 червня 2009 року на суму 5000 дол. США та 22 липня 2010 року на суму 875 дол. США підтверджують факт отримання коштів відповідачкою від позивачки.

Самі розписки не містять інформації про підстави передачі коштів. Однак враховуючи те, що відповідачкою та її представником не надано доказів, які б спростовували факт написання розписок, а також не спростовано факту отримання коштів, враховуючи період передачі даних коштів та існування боргових зобовязань між позивачкою та донькою відповідачки, суд приходить до висновку, що отримані кошти являлись поверненням позики, яка була надана ОСОБА_1 12 жовтня 2005 року донькою відповідачки.

Дослідивши рішення Миргородського міськрайонного суду від 5 листопада 2011 року та рішенням Апеляційного суду від 22 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-827/2011 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, а також матеріали самої справи, яка знаходиться в архіві Миргородського міськрайонного суду, судом встановлено, що ОСОБА_1 та її представник не надавали судам докази повернення боргу перед ОСОБА_3 шляхом передачі коштів її матері ОСОБА_2, а заперечували взагалі факт наявності боргових зобовязань. Вказане стало підставою для прийняття рішення про стягнення всієї суми боргу 15000 дол. США з ОСОБА_1, що на момент постановлення рішення становило 119565 грн.

Частиною 1 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Керуючись вищевикладене при постановленні рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 всієї суми боргу без урахування повернутих 5875 дол. США, вказує нате, що підстава на основі якої відповідачка отримала кошти від ОСОБА_1 відпала.

Незважаючи на викладене суд відмовляє в задоволенні позову, так як позивачка ОСОБА_1 пропустила трирічний строк позовної давності визначений статтею 257 ЦК України, про застосування якого було заявлено представником відповідача у письмових запереченнях (а.с. 52).

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На переконання суду строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 розпочався з моменту коли вона отримала позовну заяву ОСОБА_3 про стягнення всієї суми боргу, без урахування сум отриманих ОСОБА_2І, тобто 23.08.2011 року ( справа №2-827/11 а.с.14).

Суд відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності, так як не вважає поважною причиною його пропуску написання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на рішення Апеляційного суду від 22 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-827/2011 року.

Керуючись ст.ст. 11, 88,130, 174, 213-215, 294 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 138397 грн. 49 коп. в рахунок повернення безпідставно отриманих коштів.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.А.Городівський