Справа № 161/295/15-ц
Провадження № 2/161/926/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( повторне заочне)

08 червня 2015 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря - Лукашевич І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

30.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Вказує, що у серпні 2009 року, між ним та відповідачем було досягнуто домовленості щодо продажу відповідачем йому автомобіля Фольксваген LT 35, д.н. НОМЕР_1, вартістю 16000 дол.США, та на виконання домовленості відповідачу було передано 15600 дол.США, про що свідчать розписки. На момент домовленості, вищевказаний автомобіль був зареєстрований на ім'я дружини відповідача. Однак, за рішенням суду вказаний автомобіль було від нього витребувано. Зазначає, що відповідач без будь-яких правових підстав утримує в себе передані ним кошти в сумі 15600 дол.США, а тому просить стягнути із ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті кошти.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 03.02.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено ОСОБА_3.

Представник позивача ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, подала на адресу суду заяву, якою просила розглядати цивільну справу за її відсутності на підставі наявних у матеріалах справи документах, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила.

Представник відповідача ОСОБА_5, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Подав суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказує, що позов не визнає, вважає, що отримані кошти за проданий позивачу ОСОБА_1 автомобіль були використані в інтересах сім?ї, оскільки отримані за час перебування у шлюбі з третьою особою ОСОБА_3, тому обов?язок, щодо повернення данних коштів слід покладати не лише на нього, а і на третю особу ОСОБА_3, також просить, суд застосувати строки позовної давності.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча повідомлялася належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Водночас, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Як вбачається із постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-88цс13, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Таким чином у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Судом встановлено, що позивачем відповідачу передано кошти в розмірі 15600 дол.США в рахунок заборгованості за автомобіль Фольксваген LT 35, д.н. НОМЕР_1, що підтверджується копіями розписок від 17.09.2009 року на суму 10000 дол.США, від 10.12.2009 року на суму 2800 дол.США, від 28.01.2010 року на суму 2200 дол.США, від 30.01.2010 року на 600 дол.США (а.с.5-8).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2011 року, вищевказаний автомобіль було витребувано від позивача на користь третьої особи ОСОБА_3

Водночас, як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 18.09.2014 року, укладення договору-купівлі продажу спірного автомобіля не підтверджується вищевказаними розписками, котрі свідчать лише про передачу коштів, а доказів того, що позивач набув право власності у встановленому законом порядку у матеріалах справи відсутні (а.с.12-13).

Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем не мають договірний характер. Водночас, із п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України вбачається, що правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмові форм, окрім випадків передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України. В той же час, суду не було надано будь-яких доказів, що свідчать про укладення між позивачем та відповідачем саме письмового договору купівлі-продажу автомобіля.

Не знайшли свого підтвердження, і доводи відповідача ОСОБА_2, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву про те, що діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, з якою на той час перебував у шлюбі, передав їй, як власнику транспортного засобу, кошти виплачені позивачем за автомобіль, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували передачу коштів ОСОБА_3, відтак надані відповідачем копії кредитного договору та квитанцій про оплату заборгованості за кредитними зобов?язаннями, не можуть слугувати доказом того, що третя особа використала вказані кошти для погашення заборгованості за кредитним договором в інтересах сім?ї. Тому, суд приходить до висновку, що вимоги відповідача, про покладення обов?язку, щодо повернення данних коштів і на третю особу ОСОБА_3 є безпідставними.

Щодо письмової заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи судом встановлено, що у жовтні 2012 року, позивач звернувся до Луцького міськрайонного суду, з позовом «про стягнення збитків», до цих же сторін, з метою повернення спірних коштів, цивільна справа №161/10330/13-ц, розгляд за якою відбувся у трьох судових інстанціях. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 18.06.2014 року, справу №161/10330/13-ц, повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначено, що норма матеріального права на підставі якої заявлено позов, не підлягає до застосування зважаючи на характер спірних правовідносин. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22.09.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 у справі №161/10330/13-ц, залишено без розгляду. 29.09.2014 року, позивач повторно звернувся до суду позовом, за яким на разі відбувається розгляд, при цьому предмет позову є стягнення безпідставно набутих коштів, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин, аналізуючи норми матеріального права, щодо позовної давності, обставини справи, письмові доводи позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що оскільки початок перебігу строку позовної давності у позивача ОСОБА_1 розпочався у жовтні 2012 року, який співпадає з моментом виникнення у нього права на позов, позивачем не пропущено строків позовної давності для звернення з позовом про стягнення коштів, тому заява відповідача про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає.

З огляду на наведені норми цивільного права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, безпідставно набуті кошти у розмірі 201 377 (двісті одну тисячу триста сімдесят сім) гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2013,77 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-61, 88, 212-215, 224-226, 360-7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 253 256, 257, 267, 261, 1212 -1213 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, безпідставно набуті кошти у розмірі 201 377 (двісті одну тисячу триста сімдесят сім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2013 (дві тисячі тринадцять) гривень 77 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Присяжнюк Л.М.