РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Ващук Ю.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

за участю представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання нікчемного правочину дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира 08.07.2015 р. звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання нікчемного правочину дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що відповідно розписки від 01.07.1998 р., вона, ОСОБА_1 Bipa Анатоліївна позичила у ОСОБА_8 грошові кошти в cyмi 1000,00 дол. США. В цей же період, доклавши свої 2000,00 дол. США до вищевказаних грошей, вона передала (позичила) своему сину, ОСОБА_9 3000,00 дол. США, для придбання ним 69/100 частини житлового будинку за адресою: вул. Домбровського буд. № 29-Г в м. Житомирі, що складається iз веранди площею 11,4 кв. м., коридора площею 2,6 кв. м., кіммнати площею 16,1 кв. м., кімнати площею 17,4 кв. м., кухні площею 15,1 кв. м., що підтверджується довідкою БТІ від 21.09.2014 р. Таким чином, на думку позивачки, між нєю та ОСОБА_9 було укладено позику. Даний факт підтверджується розпискою від 01.07.1998 р. Вказані гроші, у сумі 3000,00 дол. США, ОСОБА_9 використав для укладання договору купівлі-продажу 69/100 частини житлового будинку за вище вказаною адресою, який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського та районного нотаріального округу ОСОБА_10 18.09.1998 р., реєстровий № 2327. Крім того, позивачка вказала, що між нею та її сином, ОСОБА_9 домовленістю, з моменту придбання даної частини будинку, саме майно є заставним даної розписки і в разі неповернення вказаного боргу, вона, позивачка, отримує право власності на майно придбане ОСОБА_9 за адресою: вул. Домбровського буд. № 29-Г в м. Житомир. Вказану суму боргу ОСОБА_9 зобовязався повернути позивачці сплачуючи частинами. На думку позивачки, зі змісту розписки від 01.07.1998 р., з власної волі боржник ОСОБА_9 передав їй а вона отримала майно придбане ОСОБА_9 за адресою: вул. Домбровського буд. № 29-Г в м. Житомир. 28.03.2014 р. син позивачки, ОСОБА_9 помер, не оформивши нотаріально на її, позивачки імя договір купівлі-продажу будинку за адресою: вул. Домбровського буд. № 29-Г в м. Житомирі.

На думку позивачки, на час направлення позову до суду, оскільки її син, ОСОБА_9 Анатолійвич помер, відповідно до ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді 69/100 частини житлового будинку за адресою: вул. Домбровського № 69-Г в м. Житомир. Спадкоємцями є відповідачі по данній cпpaвi, які не визнають її, позивачки, права власності на дане майно, та претендують на спадщину. Дании факт змусив позивачку звернутися до суду з даною позовною заявою. 3 огляду на вище викладене, позивачка вважає, що відповідно до ст. 177 ЦК України вона набула цивільних прав. За таких обставин, позивачка вважає, що вона е власником даного майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у paзi втрати ним документа, який посвідчує його права власності.

З урахуванням викладеного позивачка просить ухвалити рішення, яким визнати нікчемний правочин (розписка від 01.07.1998 р.) укладеного між нею, позивачкою, та ОСОБА_9 - дійсним.

12.10.2015 р. позивачка направила до суду уточнені позовні вимоги згідно яких резолютивна частина позову викладена наступним чином - ухвалити рішення, яким визнати угоду, про перехід права власності на 69/100 частини житлового будинку № 29-Г по вул. Домбровського в м. Житомир від ОСОБА_9 до неї, ОСОБА_1 - дійсним.

У судовому засіданні позивачка та представник позивача наполягали на задоволені позовних вимог з урахуванням їх уточнень.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що з сімєю ОСОБА_1 її сімя здружилася дуже давно. Вона працювала разом з ОСОБА_1, їх сини разом служили в лавах ОСОБА_12. На її день народження, в червні 1998 р., ОСОБА_1 поділилася з нею своєю метою купити будинок але для цього не вистачало однієї тисячі доларів. Вона посовітувалась зі своїм чоловіком і дали ОСОБА_1 у борг одну тисячу доларів США. Через рік ОСОБА_1 продала квартиру і повернула їй гроші. Вона памятає, що син ОСОБА_1, ОСОБА_9 писав якусь розписку але деталі вона не памятає. За життя ОСОБА_9 часто хворів, практично не працював.

В ході розгляду судом позову було встановлено. Згідно паспорта громадянина України на імя ОСОБА_1, 01.06.1945 р. н. зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 27.05.2000 р. (а. с. 18).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_13 І-ТП № 240348 ОСОБА_9 помер 28.03.2014 р. про що 28.03.2014 р. складено відповідний актовий запис у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області під № 782. (а. с. 19).

Згідно відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу № 2327 від 18.08.1998 р. належить 69/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського та районного нотаріального округу ОСОБА_10 (а. с. 7-8).

Згідно договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності від 28.09.2007 р. ОСОБА_9 належить 69/100 частини житлового будинку № 29-Г по вул. Домбровського в м. Житомир та 592 кв. м. земельної ділянки для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (а. с. 9-13).

Згідно тексту копії розписки від 01.07.1998 р. ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_11 у борг одну тисячу американських доларів, які обвязується повернути після продажу квартири за адресою: вул. Московська буд. 63 «б» кв. 1 м. Житомир. (а. с. 14).

Згідно тексту копії розписки від 01.07.1998 р. ОСОБА_9 обвязується повернути ОСОБА_1 борг в сумі три тисячі американських доларів, які вин узяв у борг для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1. У випадку, коли він не зможе повернути ОСОБА_1 вказаний борг, ОСОБА_1 отримує право власності на майно, яке він отримав в м. Житомир по вул. Домбровського № 29-Г. (а. с. 15).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_9 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0592 гектара яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. (а. с. 16).

Вислухавши позицію позивача, представника позивача, представників відповідачів, допитавши свідка та вивчивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання нікчемного правочину дійсним, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В обгрунтування своїх вимог позивачка та її представник посилаються на те, що відповідно до розписки від 01.07.1998 р., ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1000,00 дол. США. В цей же період, доклавши свої 2000,00 дол. США до вищевказаних позичених коштів, передала (позичила) своєму сину ОСОБА_9 3000,00 дол. США, для придбання ним 69/100 частини житлового будинку за адресою: вул.. Домбровського, 29- Г в м. Житомирі, що складається із веранди площею 11,4 кв. м., коридор площею 2,6 кв. м., кімната площею 16,1 кв. м., кімната площею 17,4 кв. м., кухня площею 15,1 кв. м., що підтверджується довідкою БТІ від 21.09.2014 р.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що між нею та її сином ОСОБА_9 було укладено позику і що даний факт підтверджується розпискою від 01.07.1998 р.

Позивачка стверджує, що маючи на руках грошові кошти в сумі 3000,00 дол. США, ОСОБА_9 уклав договір купівлі-продажу 69/100 частини житлового будинку за вищевказаною адресою, від 18.09.1998 р., посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського та районного нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 2327.

ОСОБА_1 неодноразово звертала увагу суду, що згідно вище вказаної розписки, за домовленістю з моменту придбання даної частини будинку, саме майно є заставним даної розписки і в разі неповернення вказаного боргу, вона отримує право власності на майно придбане ОСОБА_9 по вул. 29-г в м. Житомирі.

Позивач вказувала, що борг ОСОБА_9 зобовязався повернути їй сплачуючи частинами, однак з моменту придбання 69/100 частини житлового будинку № 29-Г по вул. Домбровського в м. Житомирі, ОСОБА_9 борг у вигляді 3000,00 дол. США за життя не повернув.

Позивачка звертала увагу суду на тому, що відповідно до вказаної розписки від 01.07.1998 р., з власної волі боржник ОСОБА_9 передав їй а вона отримала майно придбане сином по вул. Домбровського N 29-г, в м. Житомирі, також сином їй було передано всі правовстановлюючі документи на вказану частину будинку та на земельну ділянку за зазначеною адресою, оскільки на імя ОСОБА_9 у 2002 р. було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянкою площею 0, 0592 га.

Позивачка вказує, що з моменту придбання будинку по вул. Домбровського 29-Г в м. Житомирі та на час направлення позову до суду, вона проживає в будинку й зареєстрована за цією ж адресою з 27.05.2000 р. Даний факт підтверджується будинковою книгою та копією паспорту на імя ОСОБА_1

За таких обставин, які викладені в позові, позивачка вважає, що вона є власником даного майна, а у відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його права власності.

Аналізуючи зміст наданої позивачкою розписки від 01.07.1998 р. суд дійшов висновку, що в першій частині розписки померлий ОСОБА_9 зобовязується віддати ОСОБА_1 борг в 3000,00 дол. США, які він позичив для купівлі хати в м. Житомирі.

З даного тексту свідчить, що дійсно відбувся договір позики між позивачкою та ОСОБА_9 за яким померлий позичив гроші для майбутньої купівлі, для себе, хати (будинку). Тобто, дійсно підтверджується намір ОСОБА_9 купити житло для себе, а не для когось іншого. Надалі, з тексту розписки свідчить, що в разі, якщо ОСОБА_9 не зможе віддати ОСОБА_1 позичені кошти, то вона отримує право власності на майно, яке померлий придбав в м. Житомирі по вул. Домбровського 29-Г. Тобто, в другій частині розписки зазначається про те, що майно вже придбано якимсь чином. Зі змісту викладеного слід зробити висновок, що дві частини розписки вкрай суперечать одна одній. Суд звернув увагу на ту обставину, що дата написання розписки вказана 01.07.1998 р. а договір купівлі-продажу 69/100 частини жилого будинку був укладений 18.08.1998 р, тобто через півтора місяця після складання розписки. Невільно виникає питання, яким чином ОСОБА_9 міг заздалегідь знати що саме і де саме буде ним придбано в майбутньому й при чому вказувати, що мати отримує право власності на майно, якого на момент 01.07.1998 р. у нього не було взагалі.

Суд звертає увагу й на те, що позивачка просить суд визнати угоду, про перехід права власності на 69/100 частини житлового будинку № 29-Г по вул. Домбровського в м. Житомирі від ОСОБА_9 до неї (позивачки) дійсною. Однак, в самій розписці не вказується те, що ОСОБА_9 в майбутньому передає право власності на 69/100 частин будинку, а є посилання на якесь майно, яке він придбав в м. Житомирі, по вул. Домбровського 29-Г. В наданій розписці немає жодного конкретного посилання на частину будинку, а майном може бути будь-яка річ як рухома так і не рухома.

З тексту позовних заяв свідчить, що позивачка наполягає на тому, що між нею та її сином, ОСОБА_9 було укладено саме договір позики. Розглядаючи питання умов договору позики суд, насамперед, звертає увагу, що за своєю природою даний договір є угодою, що породжує цивільно - правове зобов'язання, в якому уповноваженою особою є позикодавець, а зобов'язаною позичальник, на якого покладається обов'язок виконати умови договору шляхом повернення позиченої суми в обумовлений термін.

Диспозиція ст. 374 ЦК УРСР (1963 р.), норми якого діяли на момент написання розписки, передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно зі ст. 161 ЦК УРСР у разі коли строк повернення договором не встановлений або визначений моментом витребування, сума позики має бути повернута позичальником протягом семи днів з дня пред'явлення вимоги позикодавцем.

Суд звертає увагу й на той факт, що жодних умов, застережень, переходів прав на щось тощо за своєю юридичною природою договір позики не допускає.

Суд звертає увагу на ті обставини, що в судовому засіданні, з пояснень позивачки та її представника свідчить те, що позивачка дійсно просила у ОСОБА_9 повернути борг, однак син за життя не міг повернути позичені кошти. В судовому порядку стягувати кошти позивачка не могла, оскільки позичальником був її син, який на її думку, був дуже хворою людиною все життя та постійно лікувався, ніде не працював.

Слід зазначити, що в редакція ст. 1068 ЦК України (2004 р.) закріплено положення, за яким у разі коли строк повернення договором не встановлений або визначений моментом вимоги, сума позики має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

При укладенні та виконанні договору позики можуть виникати ситуації, коли до виконання договору одна із сторін договору перестає існувати. Для юридичних осіб це може бути ліквідація чи реорганізація, а для фізичних осіб смерть. Отже, за життя ОСОБА_9, зокрема з 1998 р., позивач, на думку суду, мала всі можливості та підстави стягнути у померлого позичені кошти, однак не використала свого права до моменту його смерті.

Зі змісту ст. 181 ЦК УРСР (1963 р.), яка діяла на момент написання розписки, є посилання на те, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Відносини застави регулюються Законом України «Про заставу», іншими актами законодавства.

Також, в силу ст. 184 ЦК УРСР в договорі застави повинно бути зазначено найменування і місце проживання (місцезнаходження) сторін, опис, оцінка і місцезнаходження заставленого майна, суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою. Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. Договір застави жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений з накладенням заборони (арешту) на жилий будинок. Застава майна в ломбарді оформляється видачею ломбардом заставного білета. Недодержання правил цієї статті тягне недійсність договору застави.

Суд критично відноситься щодо посилання представника позивачки на ніби-то заставне майно в розписці, враховуючи вищенаведені норми закону такі «пояснення» є вкрай необгрунтованими та безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу, що чинним законодавством угоди, про перехід права власності на частину житлового будинку не існує.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивачка переконана в тому, що набула право власності на 69/100 частин будинку за адресою: м. Житомирі вул. Домбровського 29-Г., які за усіма правовстановлюючими документами належать її померлому сину. Також, позивачка в тексті позову вказала на те, що померлий не встиг за життя оформити нотаріально договір купівлі-продажу на її імя, оскільки цьому перешкоджала обставина, яка не залежала від волі особи. При чому, позивачка в поясненнях не зазначила та не надала суду переконливих доказів з того приводу, що саме за такий значний проміжок часу, а саме з 1998 р. заважало ОСОБА_9 оформити право власності на свою матір - позивача.

Суд звертає увагу, що за нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності на майно (річ) не виникає саме по собі взагалі.

Аналізуючи правову позицію ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.01.2013 р. № 6-162цс12), суд звертає на наступну рекомендацію а саме, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, суд касаційної інстанції дійшов висновків про те, що з урахуванням положень статей 16, 182, 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації; визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується.

Таким чином, суд, керуючись принципами законності та справедливості, дійшов до цілком обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання нікчемного правочину дійсним, задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, відповідно до положень ст.ст. 16, 177, 182, 210, 220, 640, 657, 1068 ЦК України, ст.ст. 161, 181, 184, 374 ЦК УССР (1963 р.), Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.01.2013 р. № 6-162цс12), керуючись статями 10, 11, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання нікчемного правочину дійсним, відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка подається до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі і не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка