АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №758/10716/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11216/2015 /2014
Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Побірченко Т.І.
17 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді Побірченко Т.І.

суддів Крижанівської Г.В., Семенюк Т.А. при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2002 року по 16 грудня 2006 року; визнати садовий будинок з надвірними господарськими будівлями АДРЕСА_1, який розташований по АДРЕСА_1, спільним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними господарськими будівлями АДРЕСА_1;визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля SsangYongSE REXTON II D27Di DLX - 45 АТ, 2009 року випуску та на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

Посилається на те, що у 1998 році відповідачу була передана на праві користування земельна (садова) ділянка АДРЕСА_1 у зв'язку з його вступом у 1996 році до вказаного товариства. З березня 2002 року позивач почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, з яким вела спільне господарство, побут та мала спільний бюджет. На час спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах, відповідач офіційно не оформив розірвання шлюбу з дружиною ОСОБА_6 у Відділі РАЦС. У листопаді 2000 року відповідач отримав державний акт на право приватної власності на землю. В 2003 році позивач та відповідач розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці для проживання сім'ї. Протягом півтора року за рахунок спільної праці та спільних грошових коштів було зведено новий будинок, в якому з листопада 2004 року позивач та відповідач почали проживати. 16.12.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Відділу реєстрації актів цивільного стану Святошинського РУЮ м. Києва. За час спільного проживання здійснювались спільні ремонтні роботи по оздобленню будинку, а також були проведені внутрішні роботи, у 2006 році було побудовано гараж, у 2007 році - літня кухня та перебудований сарай, підведений газ. 20.08.2009 року ОСОБА_3 придбав за договором купівлі - продажу легковий автомобіль SsangYongSE REXTON II D27Di DLX - 45 АТ, 2009 року випуску, а 24.12.2011 року за договором купівлі-продажу придбав земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля Ssang Yong SE REXTON II D27Di DLX - 45 АТ, 2009 року випуску; Ѕ частину земельної ділянки за адресою:АДРЕСА_2. Припинено право спільної сумісної власності на вищевказане майно. В решті позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем та визнання спільною сумісною власністю будинку та будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва будинку відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судом не взято до уваги, що під час спільного проживання відповідач працював лише два роки, а тому кошти на будівництво використовувалися з особистих заощаджень позивача, які вона накопичувала під час роботи на залізниці. Оскільки спірний житловий будинок набутий сторонами під час спільного проживання і придбаний ними внаслідок спільної праці та за рахунок спільних трудових зусиль, то він має бути об'єктом права спільної сумісної власності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За умовами ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб (а.с.6).

В період шлюбу сторонами придбано майно, а саме:

- на підставі договору купівлі - продажу від 20.08.2009р. автомобіль Ssang Yong SE REXTON II D27Di DLX - 45 АТ, 2009 року випуску, зареєстрований на ОСОБА_4 (а.с.35-41);

- на підставі договору купівлі - продажу від 24.12.2011 року земельна ділянка площею 908 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.42-43).

Таким чином, висновки суду про визнання цього майна спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину вищевказаного автомобіля та земельної ділянки обґрунтовані та відповідають вимогам закону.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спільною сумісною власністю будинку та будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва будинку слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Радянського районного народного суду м. Києва від 28.09.1989 року шлюб зареєстрований 09.09.1984 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за №1043 від 27.10.2006 року та підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 31.01.2008 року (а.с.45,49).

Згідно п.15 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» звертається увага судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК.

Моментом припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, прийнятого до 1 січня 2004 року, згідно ст.44 Кодексу про шлюб та сім'ю, є дата реєстрації розлучення в органах реєстрації громадського стану.

Таким чином, ОСОБА_3 просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 в той період, коли він офіційно перебував у шлюбі з ОСОБА_8, який розірвано лише у 2006 році.

Колегія вважає безпідставним посилання ОСОБА_3 на ст.74 СК України при поділі майна, оскільки згідно роз'яснень, викладених в п. 20 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» правило норми ст.74 СК України поширюється лише на випадки, коли чоловік та жінка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, відповідно до п.1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

Натомість нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (з 2002 року), не передбачено можливість визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 являвся власником садової ділянки з будівлями на ній, площею 619,69 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та відмовився від неї на користь ОСОБА_4 у 1999 році у зв'язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання (а.с.51,53).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 03.11.2000 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0620 гектарів, що розташована в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно довідки ГО «СТ «Більшовик» № 135 від 31.08.2004 року ОСОБА_4 є власником садового будинку АДРЕСА_1, який побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 2004 року (а.с.8).

Оскільки вказаний будинок був знесений, про що підтвердили сторони, а на його місці розпочато будівництво нового житлового будинку, який на даний час не введений в експлуатацію та на нього відсутні правовстановлюючі документи, враховуючи положення ст.331, 182 ЦК України, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання садового будинку АДРЕСА_1 в м. Києві спільним сумісним майном.

Крім того, належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва новозбудованого будинку, всупереч положенню ст.60 ЦПК України ОСОБА_3 суду не надала.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314,317,319 ЦПК України, колегія,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

В касаційному порядку може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-