Справа № 345/4351/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1195/2015
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В. Г.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач звернувся з даним позовом та просив ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у солідарному порядку 100 гривень інфляційних збитків, 281,54 гривень як 3 проценти річних від суми позики та 2051, 75 гривень процентів від суми позики та витрати за надання юридичної допомоги.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 11 листопада 1996 року уклав з відповідачами договір позики на суму 12 266 гривень терміном до 11 квітня 1997 року. Для забезпечення повернення позики в той самий день був укладений договір застави квартири відповідачів АДРЕСА_1.

11 квітня 1997 року позика не була повернута, внаслідок чого 20 травня 1997 року державним нотаріусом було вчинено виконавчий напис та рішенням суду проведено прилюдні торги, які не відбулися у зв'язку з відсутністю покупців. На квартиру 10 грудня 1998 року було оформлено право власності, однак рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 грудня 2006 року свідоцтво визнано недійсним. У міському відділі ДВС Калуського МРУЮ є виконавче провадження про стягнення з відповідачів коштів в сумі 12 513 гривень на його користь по виконавчому напису нотаріуса від 20 травня 1997 року. Не зважаючи на те, що відповідачі мали повернути позику ще 11 квітня 1997 року, гроші не повернуті. Оскільки відповідачі порушили грошове зобов'язання, то згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов'язані сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому позивач просив стягнути на його користь з позичальників, які не виконали своє зобов'язання, з 01 квітня по 31 грудня 2012 року 100 гривень інфляційних збитків, 281,54 гривень як 3% річних від суми позики та 2051, 75 гривень процентів від суми позики за користування нею на рівні ставки Національного Банку України за період з 01 січня 2004 по 23 травня 2013 року.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не врахував, що правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного договору позики та суд стягнув з відповідачів шкоду як заподіяну внаслідок несплати 3% річних та індексу інфляції.

Суд безпідставно стягнув з відповідачів 2051, 75 гривень процентів.

З резолютивної частини рішення вбачається про стягнення шкоди, а тому суд першої інстанції неправильно застосував вимоги ст. 625 ЦУ України.

Дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, не поширюються на правовідносини, що виникають у зв'язку з завданням шкоди. З резолютивної частини рішення суду вбачається, що з відповідачів стягнуто шкоду, тому суд першої інстанції неправильно застосував вимоги ст. 625 ЦК України та безпідставно стягнув з відповідачів кошти в розмірі 2051, 75 гривень.

Вислухавши суддю-доповідача, позивача, який вимоги скарги не визнав, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення на користь позивача з відповідачів 100 гривень інфляційних збитків, 281,54 гривень як 3 % річних від суми позики суд першої інстанції правильно виходив з того, що вони повинні нести відповідальність за невиконанням грошового зобов'язання передбачену ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом встановлено, що 07 листопада 1996 року ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали договір позики, згідно умов якого позичили у ОСОБА_2 12 266 гривень на строк до 07 березня 1997 року без відсотків. Цього ж дня між сторонами був укладений договір застави, згідно якого заставодержатель надав заставодавцю кредит на суму 12 266 гривень за договором позики, а заставодавець забезпечував кредит заставою належного йому на праві власності майна на суму 12 266 гривень, чотирикімнатною квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Позивач звернувся щодо стягнення інфляційних, 3% річних за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2012 року та процентів від суми позики за період з 01 січня 2004 року по 23 травня 2013 року.

Стаття 1049 Цивільного кодексу України визначає прямий обов'язок позичальника повернути позику.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі борг не повернули, рішенням Калуського міськрайонного суду від 13 червня 2008 року позов було задоволено за період прострочки боржників від 11 квітня 1997 року до 01 квітня 2008 року. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2013 року позов ОСОБА_2 про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання задоволено частково та стягнуто з відповідачів в солідарному порядку кошти за порушення грошового зобов'язання в сумі 356, 64 гривень за період з 01 вересня 2011 року по 31 березня 2012 року (а.с. 13-15).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З копії довідки №1093/07-46 від 22 серпня 2014 року вбачається, що у відділі ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції перебуває на виконанні виконавчий напис №2-915 від 20 травня 1997 року, виданий державним нотаріусом Калуської ДНК про стягнення 12 513, 82 гривень солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 Залишок суми стягнення станом на 22 серпня 2014 року становить 12 513,82 гривень.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що в договорі позики від 7 листопада 1996 року чітко зазначено, що він укладений без відсотків, тобто відносини позики носили безоплатний характер, тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення 2051,75 гривень як процентів за користування коштами. Тому, колегія суддів приходить до переконання, що в цій частині рішення необхідно скасувати, а у вимозі відмовити.

Керуючись ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 2051, 75 гривень процентів від суми позики скасувати та в задоволенні цієї частини вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк