АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1432/15 Справа № 205/815/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилався на те, що 25 квітня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 6000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язання відповідач мав перед банком заборгованість, яка станом на 23 червня 2008 року становила 5603 грн. 83 коп., яку на підставі судового наказу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2008 року було стягнуто на їх користь.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору відповідач має заборгованість перед банком, яка станом на 31 грудня 2013 року становить 17877 грн. 30 коп., що складається із: заборгованості за процентами в сумі 16549 грн. 81 коп.; штрафу (фіксована частина) 500 грн.; штрафу (процентна складова) 827 грн. 49 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішеня про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Цим вимогам закону рішення суду відповідає

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 квітня 2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого-є ПАТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, (а.с.8-11).

Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, разом з тим, в порушення умов договору, ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 31 грудня 2013 року утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 17877 грн. 30 коп., яка складається із: заборгованість по процентам у розмірі 16549 грн. 81коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 827 грн. 49 коп. (а.с.5-6)

Крім того, судом встановлено, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2008 року з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КП "Приватбанк" стягнуто заборгованість по договору кредиту у розмірі 5603 грн. 83 коп. та витрати по оплаті судового збору, у розмірі 28 грн. 02 коп., витрати за інформаційно- технічне забезпечення в розмірі 15 грн. але цей наказ відповідачем не виконаний (а.с.4) :

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду із зазначеними вимогами позивач послався на те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим з нього підлягає стягненню заборгованість по відсоткам та штрафи за невиконання умов договору, проте ці вимоги є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А згідно роз'яснень, викладених у п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Але позивач наведених роз'яснень вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не врахував та, встановивши, що судовим наказом з відповідача заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, помилково вважав, що дія кредитних правовідносин продовжується, а тому у банку наявні права на нарахування відсотків та штрафів. Проте із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносин сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, проте виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Вимог же про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України банк в судовому засіданні не заявляв.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та зазначалося вище, що судовим наказом від 04 вересня 2008 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість по кредитному договору в розмірі 5603 грн. 83 грн. та судові витрати, який до цього часу не виконаний, але до суду позивач звернувся із вказаними позовними вимогами лише у січні 2014 року, тобто через 6 років після ухвалення вказаного судового наказу, а сам відповідач свої грошові зобов'язання із червня 2008 року взагалі не виконував.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.І ст.252 ЦК України). Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а.с.102), а позивач не ставив питання про поновлення такого строку, звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише 23 січня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ "ПриватБанк" про те, що строк позовної давності ними не порушено, оскільки цей строк було перервано, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, яка була надана позивачем станом на 31 грудня 2013 року відповідач ОСОБА_2 грошові кошти не сплачував, суму, яка була стягнута з нього за судовим наказом не погасив, а сам позивач вимог про відшкодування збитків за ст. 625 ЦК України не заявляв та із позовом звернувся із пропуском строку позовної давності.

А інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду, а також особистого тлумачення норм права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.О.Макаров

Судді Ж.І. Максюта

М.Л. Прозорова