У Х В А Л А

5 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та частини додаткових витрат на її навчання,

встановила:

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним повноліття аліменти у розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року та 1 760,00 грн додаткових витрат на навчання дитини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме положень статей 182, 183, 184, 185 СК України.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявник ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що стверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 є засновником ПП «Модул-Сервіс», яке з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не виключено, а отже висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не має інших джерел доходу, окрім пенсії по інвалідності, є передчасним.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 7 жовтня 2009 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не встановили обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а саме не з'ясували та не дослідили матеріальний стан сторін, не взяли до уваги те, що відповідач був звільнений у зв'язку з ліквідацією підприємства, не працює та з 19 вересня 2008 року перебуває на обліку в Полтавському центрі зайнятості, де йому виплачується соціальна допомога по безробіттю.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 26 травня 2010 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не навели мотивів прийнятого рішення відповідно до норми частини першої статті 184 СК України, а також не врахував роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» і залишив поза увагою доводи відповідача про розмір його фактичного доходу, наявність непрацездатних батьків та інші обставини, що мають важливе значення при вирішенні справи по суті.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 29 квітня 2009 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції пояснень відповідача належним чином не перевірив, не встановив і не зазначив у рішенні розмір доходів, не витребував і не перевірив відповідних документів від податкової інспекції, які б підтверджували дохід останнього та належним чином не вмотивував свого висновку щодо розміру аліментів.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 7 жовтня 2009 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що у порушення норм статей 182, 185 СК України суд не з'ясував фактичного матеріального становища сторін, чи отримує дитина пенсію як інвалід дитинства, не врахував пояснення відповідача про стан його здоров'я, не перевірив його доводів про те, що позивачка займається підприємницькою діяльністю і має доходи.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 16 квітня 2008 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що стягуючи витрати на дитину, суд установив, що ОСОБА_2 є суб'єктом підприємницької діяльності й перебуває на єдиному податку, проте належним чином не перевірив доказів щодо матеріального становища відповідача та не з'ясував, чи спроможний він брати участь у додаткових витратах на дитину.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не звернули увагу на те, що відповідач має постійний заробіток, про що ним надано відповідні докази. Розмір заробітної плати відповідача зазначено у розмірі 1200 грн на місяць, доказів того що ОСОБА_7 має інші доходи матеріали справи не містять.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, який визначив розмір аліментів на сина та його матір у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн та 1147 грн відповідно, не з'ясував фактичні обставини справи, не перевірив доводи відповідача щодо можливості надавати аліменти у вказаному розмірі.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, суд, виходив із того, що при визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої дочки, які суд постановив стягнути з відповідача на користь позивачки, судом взято до уваги підтверджені доказами у справі заперечення представника відповідача щодо позову, відповідно до яких стороною договору про навчання дочки є відповідач, вартість навчання сплачена в основному в період шлюбу за рахунок коштів сімейного бюджету, до того ж він надає матеріальну допомогу безпосередньо дочці.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та частини додаткових витрат на її навчання за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко