У х в а л а

ІМенем УКраїни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет застави та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання кредитно - заставного договору недійсним, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з указаним позовом. Зазначило, що 11 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитно-заставний договір № K3S0A800000042, відповідно до якого останній отримав грошові кошти в сумі 111 331 грн 30 коп зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9 % річних із строком повернення 8 березня 2013 року та передав у заставу автомобіль «Фольксваген-Т5» 2005 року випуску, д/н НОМЕР_1. У порушення умов договору без згоди заставодержателя позичальник реалізував заставний автомобіль ОСОБА_3 Станом на 31 січня 2013 року заборгованість за договором складає 422107 грн 58 коп., з яких: 3608 грн 61 коп. - заборгованість за кредитом; 150 грн 34 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 50099 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 214911 грн 17 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 250 грн штраф (фіксована частина); 20 088 грн 46 коп. штраф (процентна складова). Посилаючись на викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило задовольнити вимоги, вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад предмет застави автомобіль «Фольксваген-Т5» 2005 року випуску, д/н НОМЕР_1, звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, із наданням позивачу усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3. про визнання кредитно - заставного договору недійсним, обґрунтовуючи вимоги тим, що кредитно-заставний договір № K3SOA800000042 від 11 березня 2008 pоку він не підписував, коштів від ПАТ КБ «ПриватБанк» не одержував, заяв до Білоцерківського МРЕВ ДАІ про постановку на реєстраційний облік автомобіля «Фольксваген-Т5» та зняття вказаного автомобіля з обліку не подавав. Документи на автомобіль підроблено, в зв'язку з чим 1 квітня 2011 року відділом дізнання Білоцерківського MB ГУ МВС України в Київській області було порушено кримінальну справу.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним кредитно-заставний договір № K3S0A800000042 від 11 березня 2008 pоку, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, з моменту його укладення.

Шуліка А.В., яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 11 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитно-заставний договір № K3S0A800000042, відповідно до якого останньому було надано грошові кошти в розмірі 111 331 грн 30 коп зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9 % річних із строком повернення 8 березня 2013 року та ним передано у заставу автомобіль «Фольксваген-Т5» 2005 року випуску, д/н НОМЕР_1.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що кредитно-заставний договір позивач не підписував і гроші від банку не отримував.

Однак повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи спір у частинні визнання недійсним кредитно-заставного договору, суди на підтвердження висновку про те, що ОСОБА_4 не підписував цей договір посилались на висновок експерта № 309 від 13 травня 2011 року, в якому зазначено, що підписи в графі «позичальник ОСОБА_4», підписи в графі «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» копії кредитно-заставного договору № К38ОА00000042 від 11 березня 2008 року вірогідно виконані не ОСОБА_4, а іншою особою (а. с. 134-136).

Вказана експертиза була призначена і проведена в межах розслідування порушеної кримінальної справи.

Однак суди не звернули уваги на те, що долучений до справи висновок експерта щодо належності підпису в договорі ОСОБА_4 носить вірогідний, а не категоричний характер, і по своїй суті є припущенням про те, що він виконаний не останнім.

Такий висновок зроблений у зв'язку з тим, що предметом дослідження був не оригінал договору, а його фотокопія.

Неможливість надання для проведення дослідження оригіналу договору банк пояснював тим, що не було ухвалене рішення суду про його виїмку (а. с. 137).

Таким чином, висновки судів про те, що ОСОБА_4 не підписував оспорюваний договір ґрунтуються на доказах, якими лише припускається неналежність останньому підпису в ньому, інших доказів на підтвердження цієї обставини не навели, у призначенні почеркознавчих експертиз відмовили (а.с. 144, 221).

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

За змістом ст. ст. 1046, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей.

З огляду на вказані положення цього Кодексу кредитний договір є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.

Суди вказавши на те, що банк не передав грошових коштів ОСОБА_4, дійшли до помилкового висновку про можливість визнання кредитного договору недійсним, оскільки його слід було вважати за таких умов неукладеним. Неукладений договір не може визнаватись недійсним.

Зроблені судами в цій частині висновки носять суперечливий характер.

Неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки.

При цьому суди не дали ніякої оцінки наданим банком доказам на підтвердження передачі позичальнику коштів на виконання умов кредитного договору (а. с. 113).

Результат розгляду первісного позову залежить від вирішення спору про недійсність договору або ж встановлення обставин відносно того, чи був він укладеним.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук