Справа № 463/4653/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/1712/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю позивачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_3, про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що суд першої інстанції здобув належні докази того, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для неї проживання з ним в одній квартирі, а заходи попередження, застосовані судом та органами внутрішніх справ не дали позитивних результатів, однак не задовольнив позов в порушення вимог ст.116, 157 ЖК України. Крім цього, вважає, що суд безпідставно застосував до даних правовідносин ст.71 Житлового кодексу України, чим вийшов за межі позовних вимог, оскільки вона зверталась в суд посилаючись на ст.ст.116,157 ЖК України. Звертає увагу суду на те, що поведінка відповідача ставить під загрозу її життя та здоров"я, а тому її вимоги є законним захистом її прав на повагу до особистого життя та житла, право на захист від нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, які гарантовані Європейською конвенцією. Суд не врахував, що відповідно до ст.3 Конвенції, Україна має зобов"язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Враховуючи те, що відповідач неодноразово притягався до відповідальності за насильницькі дії щодо неї і це не дало жодного результату вважає, що єдиним ефективним захистом та способом попередження подальшого насильства є недопущення перебування відповідача в одному приміщенні з нею, тобто його виселення. Під час розгляду справи, суд не врахував практику Європейського суду, а також Конвенцію ООН "Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок", яка ратифікована Україною та набула чинності в Україні 03.09.1981року. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивачка по справі ОСОБА_2 є співвласницею квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 10 жовтня 1996 року. Власником ? частини квартири є третя особа по справі ОСОБА_3 ( а.с. 8).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім"ї і прописку, у квартирі зареєстрований син позивачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.9).

Відповідач по справі ОСОБА_4 в даний час перебуває в місцях позбавлення волі, відбуваючи міру покарання визначену вироком Личаківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року за злочини вчинені ст.ст.186 ч.2 , 185 ч.2, 309 ч.2, 125 ч.1 КК України строком на п"ять років. (а.с.14-20).

Підставою для засудження відповідача ОСОБА_4 по ст.125 ч.1 КК України послужила винна поведінка відповідача, а саме заява ОСОБА_2 від 10.09.2013 року, висновок експерта №1601 від 11.09.2013 року, згідно якої у ОСОБА_2 виявлено синці на голові, на лівій руці, на правій нозі, на спині, які утворилися від дії тупих предметів з обмеженою та видовженою поверхнею, котрі могли виникнути 10.09.2013 року. Крім того, у неї виявлено рубець-слід загоєної рани, синець та садно на правій руці, які утворилися від дії тупих предметів або при ударах до таких, котрі могли виникнути за 6-7 діб до огляду та відносяться до легкого ступеня тяжкості (а.с.12).

З долучених до справи листів за підписом начальника Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 21.10.2013 р №70/2853 (а.с.15), від 12.09.2013 року №70/2662 (а.с.16), від 14.08.2013 року №70/2540 ( а.с.17) від 03.08.2013 року №70/2657 (а.с.18) вбачається, що з приводу звернення позивачки ОСОБА_2 на неправомірну поведінку відповідача ОСОБА_4, що виражалося у порушенні правил співжиття, нанесення матері тілесних пошкоджень, вчинення психологічного тиску щодо позивачки ОСОБА_2, погрози фізичною розправою, примушування до дачі йому грошей тощо, працівниками міліції проводилися перевірки та факти викладені у зверненнях знайшли своє підтвердження.

За вчинені правопорушення, що кваліфікувалися за ст. 173-2 ч.2, 182 ч.1 КУпАП відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності у вигляді арешту, у вигляді громадських робіт, що підтверджується листами Личаківського РВ ЛМУ та постановами Личаківського районного суду м. Львова від 01.08.2013 року та від 01.10.2013 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності. (а.с.15-20).

Відповідно д ст. 116 ч.1 ЖК України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із статтею 157 ЖК України членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається із матеріалів справи, до відповідача ОСОБА_4 неодноразово застосовувалися заходи громадського впливу, притягнення його до адміністративної та кримінальної відповідальності за неможливість спільного проживання, систематичне порушення Правил співжиття, однак такі не дали позитивного результату.

На час звернення ОСОБА_2 в суд із зазначеним позовом , відповідач перебував на волі . Позивачкою зібрано достатньо матеріалів, які підтверджують факт неправомірної поведінки відповідача щодо неї, порушення Правил співжиття і дають підстави для задоволення позову.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача ( незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та відмовив у задоволенні позову з підстав, передбачених ст. 71 ч.3 п.1 ЖК України.

З такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст.309 ч.1 п. 4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1 п.2, 308, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, згідно якого виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин