ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сеніна Ю.Л.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,Романюка Я.М.,Сімоненко В.М.,
Яреми А.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» до ОСОБА_9 про стягнення грошових коштів за заявою публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Сад Поділля» (далі - ПАТ «Сад Поділля») звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 червня 2011 року між сільськогосподарським відритим акціонерним товариством «Сад Поділля» (далі - СГ ВАТ «Сад Поділля»), правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», і ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу, за яким ПАТ «Сад Поділля» продало, а відповідачка за 29 172 грн купила 442 дерева яблунь, розташованих на належній ОСОБА_9 на праві власності земельній ділянці. За актом приймання-передачі відповідачка прийняла у користування яблуні та сплатила за них 7 293 грн, решту суми вона зобов'язана була сплачувати по 7 293 грн щорічно до 1 грудня 2013 року. Проте ОСОБА_9 взятих на себе грошових зобов'язань не виконала.

ПАТ «Сад Поділля» просило стягнути з ОСОБА_9 заборгованість за договором купівлі-продажу в розмірі 22 761 грн.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області

від 6 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Сад Поділля» заборгованість за договором купівлі-продажу від 18 червня 2011 року в сумі 22 761 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_9 задоволено; рішення апеляційного суду скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У поданій 10 квітня 2015 року до Верховного Суду України заяві

ПАТ «Сад Поділля» просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року, а рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2014 року залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження своїх доводів заявник наводить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 4 лютого 2015 року.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 23 квітня 2015 року справу допущено до провадження у Верховному Суді України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені у заяві, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України визнає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі -

ЦПК України) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Судами під час розгляду справи встановлено, що 18 червня 2011 року між СГ ВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», і

ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу, за яким СГ ВАТ «Сад Поділля» продало, а відповідачка за 29 172 грн придбала 442 дерева яблунь.

На виконання договору 18 червня 2011 року СГ ВАТ «Сад Поділля» передало ОСОБА_9 зазначені дерева, а остання внесла до каси товариства 7 293 грн у рахунок часткової оплати за договором.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що право власності на земельну ділянку поширюється й на багаторічні насадження, які знаходяться на цій земельній ділянці. Відповідачка, набувши право власності на земельну ділянку, одночасно стала власником багаторічних насаджень на ній, тому позивач не мав повноважень власника у розпорядженні майном на момент укладення договору купівлі-продажу, а відтак вимоги ПАТ «Сад Поділля» про стягнення заборгованості за цим договором є безпідставними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що товариство звернулось із позовом про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, вимоги щодо визнання недійсним цього договору сторонами не заявлялись, тому суд першої інстанції при вирішенні справи по суті вийшов за межі позовних вимог. Окрім того, є рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 4 червня 2013 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 червня 2011 року відмовлено.

Скасовуючи рішення апеляційного суду й залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, суд касаційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що вимоги ПАТ «Сад Поділля» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу є безпідставними, оскільки на момент укладення договору товариство не мало повноважень власника в розпорядженні майном.

Проте у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідач, який належним чином не виконав грошових зобов'язань, передбачених чинним договором купівлі-продажу багаторічних насаджень, має сплатити заборгованість за договором згідно з вимогами статті 625 ЦК України.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 625 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вищенаведених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто зобов'язання зі сплати коштів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу ОСОБА_9 взяла на себе зобов'язання сплатити вартість дерев яблунь у сумі 29 172 грн.

ОСОБА_9 раніше зверталась до суду з позовом про визнання договору недійсним і застосування наслідків його недійсності і рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 4 червня 2013 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та надаючи правову оцінку укладеному договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, вийшов за межі заявлених позивачем вимог та дійшов помилкового висновку про те, що з відповідачки на користь товариства не підлягають стягненню грошові кошти згідно з чинним договором.

Отже, суд касаційної інстанції, порушуючи вимоги частини другої статті 625 ЦК України, необґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_9 суми боргу за договором купівлі-продажу, який є чинним.

Проте суд апеляційної інстанції правильно застосував норми права, якими регулюються спірні правовідносини.

За таких обставин ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення апеляційного суду, яке було помилково скасоване судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 3604 ЦПК України Верховний Суд України задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 ЦПК України.

Керуючись статтею 3603 ЦПК України, Судова палата у справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року скасувати, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2014 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Ю.Л. Сенін

Судді : Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема