У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного господарського об'єднання концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за касаційною скаргою прокурора військової прокуратури Тернопільського гарнізону на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року заступник Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України із позовом до Державного господарського об'єднання концерну «Військторгсервіс» (далі - Концерн «Військторгсервіс»), ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. В обгрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що 20 вересня 2008 року Концерн «Військторгсервіс» передало у власність ОСОБА_6, шляхом укладення договору купівлі-продажу, комплекс об'єктів нерухомості, який складається з їдальні № 6 під літ. «А», загальною площею 367,5 кв. м, кондитерського цеху під літ. «А», загальною площею 132,4 кв.м, сараїв під літ. «Б» та літ. «В», що розташовані по АДРЕСА_1 у м. Чорткові Тернопільської області, без достатніх правових підстав, оскільки особа, яка укладала оспорюваний правочин від імені продавця не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, так як 12 лютого 2005 року окремим дорученням № 235/з Міністр оборони України скасував довіреність видану начальнику Головного управління з торгівлі Тилу Міністерства Оборони України ОСОБА_7 на право укладання договорів від імені Міністерства оборони України, а також при укладенні оспорюваного договору був відсутній дозвіл Фонду державного майна України на відчуження спірного майна. З урахуванням уточнених позовних вимог прокурор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 вересня 2008 року, укладений між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_6

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 17 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення обгрунтування щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор військової прокуратури Тернопільського гарнізону просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, зокрема, що Міністерство оборони України в інтересах якого пред'явлено позов не було стороною оспорюваного правочину, а також прокурором не доведено, що майно вибуло з володіння Міністерства оборони України не з його волі, при цьому згода Фонду державного майна України при відчуженні спірного майна не вимагалась. Крім того, судом першої інстанції зауважено, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права та пропущено строк позовної давності при зверненні з позовними вимогами.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що захист порушеного права Міністерства оборони України може здійснюватись у спірних правовідносинах шляхом пред'явлення віндикаційного позову до добросовісного набувача.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 4, т. 1) комплекс, загальною площею 531,8 кв.м; який складається з їдальні № 6, А, 367,5 кв.м; кондитерського цеху, А, 132,4 кв.м; сараю Б, 29,9 кв.м,; сараю В, 2,0 кв.м, розташований за адресою: Тернопільська область, Чортківський район, АДРЕСА_2, належить на підставі рішення виконкому Чортківської міської ради Державі в особі Верховної Ради (балансоутримувач Державне підприємство Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування»).

Судами встановлено, що 04 жовтня 2004 року Міністром оборони України видано довіреність № 220/2071 на ім'я начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7, згідно якої останній отримав право надання від імені Міністерства оборони України дозволу підприємствам військової торгівлі на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання (а.с. 8, т. 1).

12 листопада 2004 року Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України в особі начальника ОСОБА_7 начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_8 листом № 140/6/1466/9 надано дозвіл на відчуження основних засобів, серед яких нежитлові приміщення їдальні загальною площею 499,9 кв.м, розташованих за адресою: Тернопільська область, м. Чортків, АДРЕСА_2 (а.с. 103, т. 1).

Відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року № 1235/з (а.с. 12, т. 1) довіреності на право укладання договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства оборони прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився, вважати недійсними та листом від 17 лютого 2005 року № 140/ЮР/134 перший примірник довіреності № 220/2071, виданої на ім'я начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 повернуто (а.с. 13, т. 1).

Згідно з наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 (а.с. 10, т. 1) реорганізовано Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено його діяльність як юридичної особи шляхом приєднання до державного господарського об'єднання «Концерн «Військторгсервіс» та визначено його правонаступником усіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

12 вересня 2007 року Концерн «Військторгсервіс» в особі генерального директору ОСОБА_7, який діяв на підставі статуту концерну, виданою довіреністю уповноважив начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, на укладення від імені Концерну «Військторгсервіс» будь-яких договорів (господарські, цивільно-правові) щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна (в тому числі будівлі, приміщення, споруди), а також договори оренди (в тому числі цілісних майнових комплексів) з дозволу органу управління майном Концерну - Міністерства Оборони України.

04 серпня 2008 року Управління торгівлі Західного оперативного командування уклало із Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» договір про надання послуг проведення аукціону (прилюдних торгів) з продажу нежитлових приміщень «А-1», загальною площею 499,9 кв. м, розташованих по АДРЕСА_1 у м. Чорткові Тернопільської області (а.с. 106, т. 1).

20 вересня 2008 року між концерном «Військторгсервіс», в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8 (продавець), який діяв на підставі довіреності від 12 вересня 2007 року, та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі протоколу № 1070-н про хід публічних торгів, проведених 06 вересня 2008 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» у м. Рівному, продав покупцеві комплекс, що знаходиться у м. Чорткові Тернопільської області по АДРЕСА_2 (а.с. 5, т. 1).

З листа Фонду державного майна України від 3 квітня 2013 року № 10-24-5246 вбачається, що останній не надавав в установленому законом порядку погодження на відчуження спірного майна (а.с. 87, т. 1).

Статтею 74 Господарського кодексу України визначено, що майно державного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується та розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові.

За приписами ст. 326 ЦК України, від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Законом України «Про управління об'єктами державної власності», який набрав чинності 18 жовтня 2006 року, визначено, що управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

За змістом ст. 4 цього Закону, суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління); органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна академія наук України, галузеві академії наук.

У відповідності до п.п. «и» п. 18 ч. 2 ст. 5, п.п. «и» п. 2 ч. 1 ст. 7 України «Про управління об'єктами державної власності» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Порядок відчуження об'єктів державної власності, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року №803 визначає механізм та способи відчуження об'єктів державної власності.

Частиною 1, 2 статті 6 цього Порядку передбачено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі - згода) відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб'єкт управління). Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч. 5 ст. 656 ЦК України).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не звернув належної уваги на зазначені норми закону, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, що Міністерство оборони України в інтересах якого пред'явлено позов не було стороною оспорюваного правочину. Судом першої інстанції залишено поза увагою, що Концерн «Військторгсервіс» є структурним підрозділом Міністерства оборони України та діє відповідно до чинного законодавства і статуту, який в матеріалах справи представлений аркушем 20 (а.с. 136-137, т. 1), та неповний зміст якого, в свою чергу позбавляє суд можливості дослідити діяльність Концерна «Військторгсервіс».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, суд першої інстанції зауважив, що захист порушеного права позивача можливий шляхом звернення з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, не перевірив належним чином дотримання порядку укладення оспорюваного договору з урахуванням листа Фонду державного майна України від 3 квітня 2013 року № 10-24-5246 (а.с. 87, т. 1) щодо обов'язковості згоди останнього на відчуження державного нерухомого майна відповідно до Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року №803.

Суд першої інстанції дійшовши висновку про пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні з даним позовом залишив поза увагою роз'яснення, викладені у абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до яких, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначаючи про те, що Міністерство оборони України не є стороною оспорюваного правочину, а отже не має право на його оспорювання, суд першої інстанції при вирішенні заяви про застосування строків позовної давності зауважив, що позивачу про існування документів, які були підставою для укладення в майбутньому договорів відчуження нерухомого майна було відомо у 2009 році, проте останній не вжив відповідних заходів у визначений законом термін. Такі висновки суду першої інстанції є суперечливими.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту порушеного права обраного позивачем, не звернув належної уваги на те, що оспорюваний договір укладений концерном «Військторгсервіс», в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від 12 вересня 2007 року, в той час як в тексті оспорюваного договору йде посилання на згоду на продаж майна, наданої Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України листом від 12 листопада 2004 року № 140/6/1468/9 на підставі довіреності від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, яка в подальшому була визнана недійсною. Водночас, судом залишено поза увагою, що в матеріалах справи міститься лист № 140/6/1466/9 від 12 листопада 2004 року про надання дозволу на відчуження основних засобів (а.с. 103, т. 1).

Судами належним чином не перевірено, яке саме майно було відчужене за оспорюваним договором, оскільки майно зазначене у свідоцтві про право власності (а.с. 4, т. 1) та оспорюваному договорі купівлі-продажу (а.с. 5, т. 1) відрізняється за своєю площею.

З огляду на те, що між сторонами у справі наявні договірні правовідносини, спір про недійсність правочину необхідно вирішувати відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора військової прокуратури Тернопільського гарнізону задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 17 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук