Провадження №2/761/7966/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.

при секретарі Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про визнання недійсним кредитного договору, стягнення коштів та визнання недійсним договору іпотеки, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним Кредитний договір № 227/270407 від 27.04.2007 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_1; стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму у розмірі 21 531,83 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України на день здійснення платежу та суму у розмірі 28 053,77 грн. в якості стягнення коштів, сплачених ОСОБА_1 на користь відповідача на виконання кредитного договору; визнати недійсним Договір іпотеки № 227/270407 від 27.04.2007 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що Кредитний договір №227/270407 від 27 квітня 2007 року суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також Законів України «Про захист прав споживачів» і «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а тому є недійсним, оскільки при підписанні Кредитного договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг. Згідно твердження позивача Банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту. Крім того, на думку позивача, договір містить несправедливі умови та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, порушує принцип рівності сторін; під час укладання цього Договору відповідачем було надано інформацію у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, що стало перешкодою для здійснення свідомого вибору споживача. Позивач вважає недійсним основне зобов'язання з посиланням на положення ч.2 ст. 548 та ч.1 ст. 593 ЦК України та просить також визнати недійсними Договір іпотеки №227/227/270407 від 27.04.2007 та повернути надмірно сплачені кошти.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що коливання курсу валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

27 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» Кредитодавцем та ОСОБА_1 - Позичальником було укладено Кредитний договір № 227/270407 на придбання нерухомості.

На умовах Кредитного договору ОСОБА_1 отримав від TOB «БМ БАНК» грошову суму в розмірі 500 000,00 доларів США.

27 квітня 2007 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ БАНК» - іпотекодержателем та ОСОБА_1 - іпотекодавцем, укладено Договір іпотеки № 227/270407.

У відповідності до пункту 1.1. статті 1 Договору іпотеки, таким договором забезпечено вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору.

Згідно пункту 1.2. статті 1 Договору іпотеки, Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру номер 42 загальною площею 151,30 кв.м. у будинку номер 1/3 по вулиці Десятинній в місті Києві.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця та позичальника з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства.

27.04.2007 ОСОБА_1 скориставшись своїм правом визначеним ст. 627 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживача» уклав з Відповідачем кредитний договір №227/270407. Перед укладанням Кредитного договору Позичальник добровільно визначив та обрав для себе контрагента, суму кредиту, валюту кредитування, термін та порядок його погашення, що підтверджується заявою на кредит від 25.07.2007 р.

В своїй позовній заяві Позивач стверджує про порушення Банком прав Позивача визначених в ст.ст. 1, 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст.1, ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування», однак, з такими висновками позивача не можна погодитись з огляду на таке.

На виконання умов ЗУ «Про захист прав споживачів», норм ЦК України, відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 500 000,00, валюта кредиту - долар США, термін кредиту - 180 місяців, дата погашення кредиту - 26 квітня 2022 року, процентна ставка - 12% річних, кредит надався позичальнику на придбання нерухомості (п. 1.2 Кредитного договору).

Пунктом 2.1.4 Кредитного договору передбачено сплату Позичальником комісії в розмірі 1 % від суми кредиту по курсу НБУ на день здійснення платежу, комісію за розгляд пакету документів у сумі 500,00 гривень. Підписанням даного договору Позичальник підтверджує факт ознайомлення з тарифами Банку (п.2.1.5 Кредитного договору).

Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору Кредит надається шляхом видачі готівки з каси Банку, для видачі Кредиту Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та рахунок для нарахування процентів № НОМЕР_2. Позичальник отримав Кредит у розмірі 500 000,00 доларів США, обставина отримання Кредиту позивачем не заперечується.

Згідно п.4.4 Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за період з дня видачі кредиту по день його повернення. День надання кредиту і день повернення кредиту при нарахуванні процентів рахуються як один день. Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з методу нарахування «30/360», при цьому кількість днів у кожному кредитному місяці дорівнює 30 днів, а кількість днів у році складає 360 днів. Погашення заборгованості за Кредитним договором за кожний поточний кредитний місяць здійснюється Позичальником рівними платежами згідно з Графіком погашення заборгованості за кредитом (додаток №1 до Кредитного договору), який є невід'ємною частиною Кредитного договору, на рахунок № НОМЕР_3, починаючи з 21 числа не пізніше останнього робочого дня поточного календарного місяця. Сплата суми Кредиту та процентів здійснюється у валюті отриманого кредиту. Сплата пені та інших платежів за даним Договором здійснюється в національній валюті України за офіційним курсом НБУ, що діє на день здійснення платежу.

Графік погашення заборгованості за Кредитним договором підписаний власноруч позивачем, а обов'язок погашення заборгованості рівними частинами згідно Графіку свідчить про зрозумілість та прозорість платежів і ні в якому разі не обман, як зазначає представник позивача посилаючись на ст. 230 ЦК України.

Пунктом 4.7 Кредитного договору передбачено право Позичальника достроково в повному обсязі або частково погасити заборгованість за кредитом. При цьому, у разі часткового дострокового погашення, платіж за поточний кредитний місяць здійснюється Позичальником згідно з Графіком у повному обсязі. В разі дострокового погашення заборгованості частково або в повному обсязі в перший рік дії Договору Позичальник сплачує комісію в розмірі 0,5 % від суми кредиту за внесення змін до умов Договору.

Кредитний договір оформлено згідно вимог цивільного законодавства, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» зазначено адресу Банку, скріплено підписами працівника Банку та печатками з однієї сторони і підписами Позивача з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов Кредитного договору та його укладення. Ніяких застережень або зауважень з боку ОСОБА_1, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами Кредитного договору до Банку не було надано.

При укладенні Кредитного договору Позивач мав необхідний обсяг дієздатності для вчинення правочину, був вільним у своєму волевиявленні, правочин вчинено в письмовій формі.

Пунктом 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право Позичальника відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту протягом 14 календарних днів без пояснення причини. Але Позивач не скористався даним йому правом, не відкликав згоду, не відмовився від виконання Кредитного договору, а починаючи з 2007 року користується наданими йому Банком кредитними коштами по сьогодні, грубо порушуючи Графік погашення заборгованості за Кредитним договором.

Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначає підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи зміст ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.З, ч.З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Згідно умов Кредитного договору сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі при зміни облікової ставки.НБУ, індексу інфляції, тарифної політики банку чи кон'юнктури ринку, попиту на кредитні ресурси.

Так.в п. 7.1.2 Договору міститься погоджений Сторонами механізм зміни відсоткової ставки у випадку настання певних обставин, зокрема інфляції, чи інших обставин, настання яких не залежать від Відповідача, але впливають на об'єктивні грошово-фінансові показники, що є істотним для виконання Договору.

Правила, визначені пунктом 7.1.2 Кредитного договору не є дискримінаційними, оскільки передбачена можливість такого збільшення відсоткової ставки лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури.

Крім того, можливість зміни відсоткової ставки також передбачена Законом України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач, зокрема в ч. 4 ст. 11 Закону (в редакції на дату укладання Договору) зазначено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Підписавши додаткові угоди до Кредитного договору позивач добровільно погодився на зміну відсоткової ставки за Кредитним договором. Як видно, в п. 7.1.2 Договору міститься механізм, запропонований законодавцем для зміни відсоткової ставки внаслідок настання обставин, що впливають на вартість грошей. Однією, але не єдиною, з таких обставин є облікова ставка НБУ, а до інших таких обставин належить інфляція.

Позивач вказує про не надання Банком інформації йому про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, як на істотну умову визнання Кредитного договору недійсним.

У п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в оббіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Але в заяві на кредит від 25.07.2007 позивачем самостійно обрано валюту кредитування в доларах США.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору. Враховуючи, що Кредитний договір укладено 27 квітня 2007 року строком до 26 квітня 2022 року, Позивач міг передбачити, що протягом семи років курс іноземної валюти не буде залишатися на одному рівні.

Волевиявлення Позивача на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаного позивачем графіку платежів з визначення сукупної вартості кредиту до Договору.

Як вбачається зі змісту Кредитного договору, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Кредитний договір підписаний позичальником, містить детальний опис усіх умов. Підписання договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Таким чином, посилання на введення в оману стосовно умов договору, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними, а відтак позивачем не доведено введення його в оману при укладенні договору.

Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.З ст. 533 ЦК України).

Законом України «Про банки і банківську діяльність», а саме, п.1 ч.1 ст.47 встановлено право Банку здійснювати операції і угоди з валютними цінностями.

Пунктом 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року зазначено наступне: банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 2024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне кредитування).

Отже 27 квітня 2007 року Банк дотримуючись вимог законодавства України, при наявності відповідних ліцензії, а саме Банківської ліцензії № 223 від 03.02.2006 р., Дозвіл № 223-1 від 03.02.2006 р. та Додатку до дозволу № 223-1 від 03.02.2006 р., видав Позивачу кредит в іноземній валюті, а саме у доларах США.

Таким чином, посилання представника Позивача на відсутність у Банку спеціального дозволу (ліцензії), як на підставу у задоволенні позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, є необґрунтованим.

Враховуючи, що відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним, то і не підлягають задоволенню вимоги про стягнення грошових коштів, які позивач вважає надмірно отриманими відповідачем, а також визнання іпотечного договору недійсним, як похідного від основного зобов'язання.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що позивачем при розгляді справи суду не надано належних та допустимих доказів укладення договору кредиту під впливом обману, суд дійшов висновку що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись п.п. 8, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про визнання недійсним кредитного договору, стягнення коштів та визнання недійсним договору іпотеки - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: