Справа №521/7151/15-ц
Провадження №2/521/3702/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року місто ОСОБА_1

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування квартири, визнання права власності, визнання договору недійсним, третя особа ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду за станом на теперішній час знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування квартири, визнання права власності, визнання договору недійсним, третя особа ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача ОСОБА_2 вказувала, що квартира під №41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога у місті Одесі на праві приватної власності належала ОСОБА_2

Але в 2001 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в липні 2001 року був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила спірну квартиру. Проте сторона ОСОБА_2 посилалась, що намірів відчуження квартири позивач не мала, відповідний договір був укладений коли ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого квартира вибула з володіння ОСОБА_2 проти її волі.

У звязку з викладеним ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 звернулось в суд з позовом, в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, сторона просила витребувати спірну квартиру з володіння ОСОБА_3, визнати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2001 року.

ОСОБА_2 та представник ГПО «Надія» у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від сторони надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_4 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду та забезпеченні письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого позову виходячи з наступного.

Під час розгляду справи і на підставі наявних в ній доказів судом було встановлено, що квартира під №41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога у місті Одесі на праві приватної власності належала ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 30 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1, під реєстром №4637.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального державної нотаріальної контори ОСОБА_5, під реєстровим №2057, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру під №41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога у місті Одесі.

10 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_4, як власник, передає, а ОСОБА_2, як наймач, приймає у строкове, оплатне користування житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за орендну плату у розмірі 2000,00 гривень на місяць до 10 січня 2002 року.

Згідно із п. 2.4. договору найму житлового приміщення від 10 липня 2001 року, власник надає право викупу даного обєкта наймачу за закінченням строку найма, за умови відсутності зобовязань за даним договором у наймача. Сума викупу складає 42000,00 грн.

В подальшому спірна квартира була продана іншим особам згідно договір купівлі-продажу від 19 грудня 2001 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, договору купівлі-продажу від 19 лютого 2002 року укладеного між ОСОБА_6Є і ОСОБА_7, та договору купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3, яка в теперішній час є власником нерухомого майна.

Спір з приводу даної квартири неодноразово розглядався судами. Так, в провадженні Малиновського районного суду міста ОСОБА_6 знаходилась на розгляді цивільна справа №1519/2-285/11 за позовом ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, за участю третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_5, приватного нотаріуса ОСОБА_10, нотаріусів Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договорів купівлі-продажу нікчемними, повернення сторін до первісного стану, визнання права власності, стягнення збитків та моральної шкоди.

У відповідному позові сторона позивача просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири під №41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога в місті Одеса, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 10 липня 2001 року; визнати нікчемними договір купівлі-продажу від 19 грудня 2001 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, договір купівлі-продажу від 19 лютого 2002 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, договір купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_3; повернути всі сторони в первісний стан; визнати власником спірної квартири ОСОБА_2; зобовязати КП «ОМБТІ та РОН» видати свідоцтво на право власності на спірну квартиру ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 215260,0 гривень, моральну шкоду в сумі 100000,00 гривень з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, завдану внаслідок вчинення правочину із застосуванням обману; стягнути зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 суму отриманого займу 42000,00 гривень.

Згідно рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_6 від 10 вересня 2014 року, в задоволенні вимог ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі. На підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2014 року залишено без змін.

Не заперечуючи самого факту відчуження квартири на користь ОСОБА_4, правова позиція позивача ОСОБА_2 ґрунтується на тому, що відповідний правочин був вчинений під впливом обману, оскільки оформлюючи та підписуючи документи, ОСОБА_2 вважала, що укладає договір позики, а також у стані, коли ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В процесі розгляду справи стороною позивача було уточнено формулювання вимог, та ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним оспорюваний правочин.

У звязку з тим, що оспорюваний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений в 2001 році, а з даним позовом ОСОБА_2 звернулась лише в 2015 року, суд звернув увагу на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно пояснень сторони позивача, первісний позов з приводу даної квартири був поданий ОСОБА_2 в листопаді 2001 року та до теперішнього часу тривали різні процеси в судах та розслідувались кримінальні справи. Підстави, з яких ОСОБА_2 звернулась з даним позовом в суд, на переконання заявника, виникли після розгляду іншої цивільної справи Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та постановлення ухвали від 18 березня 2015 року.

Суд не може погодитись із доведеністю даних тверджень, однак вбачає обґрунтованим поновити встановлені законом строки позовної давності, забезпечити особі право на доступ до суду та розглянути заявлені позовні вимоги по суті.

Правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у відповідній частині виникли в момент укладення оспорюваного договору 10 червня 2001 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, заявлені вимоги підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року у відповідній редакції, що діяла на момент укладення договору.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Як встановлювала ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначалось, сторона позивача вважає, що оспорюваний правочин є недійсним, оскільки був укладений ОСОБА_2 у стані, коли вона не могла розуміти значення власних дій. У звязку з цим суд звернув увагу на наступне.

В силу ст. 55 ЦК УРСР, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», розяснити судам, що правила ст.55 ЦК УРСР поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, сторона позивача посилалась на положення висновку №8207 експертного психологічного дослідження (за матеріалами) від 11 березня 2015 року, складеного фахівцем ОСОБА_13 Згідно висновку, ОСОБА_2 у період укладення правочину 10 липня 2001 року виявила такі психологічні властивості як підвищена довірливість, навіюваність, конформність щодо емоційно-значущої особи, з домінуванням мотивації професійного та особистого влаштування, що обумовлювало підвищену керованість ОСОБА_2 стосовно зовнішніх впливів. У характері досліджуваної ситуації укладення договору купівлі-продажу квартири одночасно з договором найму житлового приміщення спостерігаються ознаки проблемного (помилкового) волевиявлення у конформної особистості, що проявилося у недостатньому прогнозуванні ОСОБА_2 правових наслідків своїх дій та могло бути обумовлено зовнішнім впливом на її поведінку.

При розгляді Малиновським районним судом міста ОСОБА_6 цивільної справи №1519/2-285/11 призначалась судова психологічна експертиза. Згідно висновку експерта №5/н від 25 лютого 2014 року, особистісна значущість, емоційний стан та здатність ОСОБА_2 в повній мірі вільно та свідомо приймати рішення в момент укладення договору характеризувались ймовірним обманом з боку ОСОБА_14, що не є психологічними ознаками та складовими категоріями таких психологічних явищ як психологічний стан в момент укладення угоди, здатність або нездатність особи усвідомлювати значення дій тощо. Тобто з експертного висновку випливає, що при укладенні оспорюваної угоди ОСОБА_2 розуміла значення своїх, однак з невірними уявленнями про обставини дійсності.

При розгляді даної справи суд, в порядку сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи (ст. 10 ч.4 ЦПК України), неодноразово ставив питання про можливу доцільність призначення судової експертизи для встановлення психологічного стану ОСОБА_2 в момент укладення оспорюваного правочину. Проте від сторони позивача заяв про забезпечення доказів з цього приводу не надходило.

Згідно ст. 145 ч.1 ЦК УРСР, на яку посилається сторона позивача, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Не зважаючи на ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 є власником спірної квартири, однак не є стороною оспорюваного правочину, вимог до ОСОБА_4 в рамках даної цивільної справи стороною позивача не заявлялось. Не зважаючи на дані обставини та пропозиції суду в рамках ст. 10 ч.4 ЦПК України, обґрунтування позову та склад осіб, що, на переконання ОСОБА_2, мають відповідати за позовом, не змінювався, заяв щодо залучення до участі у справі співвідповідачів в порядку ст. 33 ЦПК України не надходило.

На підставі ухвали суду від 02 липня 2015 року ОСОБА_4 була залучена до участі у справі з ініціативи суду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У звязку з цим, в процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення базової вимоги сторони позивача про визнання договору недійсним, заявленої саме до ОСОБА_3, у звязку з чим відсутні підстави і для задоволення похідних вимог сторони про витребування майна та визнання права власності. Однак при цьому суд вбачає доцільним розяснити стороні позивача, що відмова в задоволенні даного позову не позбавляє сторону права звернутись із позовом безпосередньо до особи, що має відповідати за позовом в порядку, регламентованому ЦПК України.

З урахуванням висновку суду про відмову в задоволенні позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

Вирішив:

В задоволенні позову ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування квартири, визнання права власності, визнання договору недійсним, третя особа ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: