Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Леванчука А.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про поділ спільної сумісної власності подружжя, виключення майна зі спільної сумісної власності та визнання майна особистою приватною власністю; за самостійним позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року,

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 9 лютого 2000 року з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 6 вересня

2013 року. Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. За час шлюбу ними було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску, земельну ділянку площею 0,0995 га, що розташована по АДРЕСА_2, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та житловий будинок побудований на земельній ділянці площею 0,0995 га, що розташований за вказаною вище адресою. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, просила вказане майно поділи порівну та за кожним із подружжя визнати по Ѕ його частини.

Не погодившись з позовом, у лютому 2014 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1, а решту майна: автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску, земельну ділянку площею 0,0995 га, що розташована по

АДРЕСА_2, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та житловий будинок побудований на земельній ділянці площею 0,0995 га, що розташований за вказаною вище адресою виключити зі спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право особистої власності на них.

Позов мотивував тим, що з кінця 2009 року - початку 2010 року він не підтримує шлюбні відносин з ОСОБА_3, має окремий з нею бюджет та проживає окремо з ОСОБА_5, із якою має намір створити нову сім'ю. Автомобіль та земельна ділянка придбані, а будинок побудований не за кошти сімейного бюджету, а за його особисті кошти, отримані після припинення шлюбних відносин зі ОСОБА_3

Третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_5, звернулась до ОСОБА_4, ОСОБА_3 із самостійним позовом, у якому просила встановити юридичний факт проживання її зі ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2010 року по день винесення судового рішення, поділити спільно нажите ними майно, а саме: автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску, в рівних частках по Ѕ за кожним, а право власності на земельну ділянку площею 0,0995 га, що розташована по

АДРЕСА_2, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та житловий будинок, побудований на земельній ділянці площею 0,0995 га, що розташований за вказаною вище адресою визнати за ОСОБА_4

Посилалась на те, що з початку 2010 року проживає зі ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, ними був придбаний автомобіль і земельна ділянка, а також побудовано житловий будинок. Вказувала, що ОСОБА_4 вона тричі надавала грошові кошти в борг, а саме: 15 липня 2012 року 324 000 грн, що по курсу становило

40 000 доларів США; 5 червня 2010 року 297 850 грн, що по курсу становило 37 000 доларів США; 23 жовтня 2011 року 682 000 грн, що по курсу становило 85 000 доларів США, які він використав на будівництво спірного житлового будинку. Керуючись ст. ст. 69 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_308/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 70 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_312/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 74 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1>, просила позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

7 квітня 2015 року, позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволені частково.

Поділено спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_4 і

ОСОБА_3, а саме: квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по Ѕ частині за кожним право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0995 га, що розташована по АДРЕСА_2, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та житловий будинок (літ. А-2), загальною площею приміщень 218,7 кв. м (загальна площа основи 283,8 кв. м, житлова площа 95,3 кв. м), тераса (літ. А-2), загальна площа основи 21,8 кв. м, гараж (Літ. Б), загальна площа основи 65 кв. м, хвіртка (Літ. № 1), ворота (Літ. № 2), огорожа (Літ. № 3), свердловина (Літ. № l), побудований на земельній ділянці площею 0,0995 га, що розташований за вказаною вище адресою.

У задоволенні решти вимог та позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні позову, суди виходили з того, що датою припинення шлюбних відносин та ведення сторонами спільного господарства слід вважати листопад 2010 року, а відтак спільним сумісним майном подружжя, яке підлягало поділу між подружжям є квартира АДРЕСА_1, придбана у березні 2009 року та автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску, придбаний у червні 2010 року.

Визнаючи за ОСОБА_4 спірні земельну ділянку та незавершений будівництвом будинок особистою приватною власністю останнього, суди виходили з того, що вказане майно придбано ОСОБА_4 після фактичного припинення шлюбних відносин зі ОСОБА_3

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Норми Сімейного кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При розгляді справи встановлено, що з 9 лютого 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 вересня 2013 року розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 березня

2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1.

На підставі біржової угоди від 12 червня 2010 року ОСОБА_4 придбав автомобіль марки «Lexus LX470», 2006 року випуску, про що

15 червня 2010 року отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Оскільки зазначене майно придбано за час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, то відповідно до ст. 60 СК України суд вірно визначив, що це майно є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям у рівних частках.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Положенням ч. 6 ст. 57 СК України встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Так, згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки від

29 жовтня 2011 року ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку площею 0,0995 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного договору ОСОБА_4 23 січня 2012 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Установлено, що на даній земельній ділянці зведено незавершений будівництвом будинок.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про спільне проживання під час придбання зазначеного майна спростовуються наявними в справі доказами.

Установлено, що ОСОБА_3 тричі в різні роки зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу зі ОСОБА_4

При цьому, обґрунтовуючи позовну заяву про розірвання шлюбу від

28 лютого 2011 року, ОСОБА_3 вказувала, що з листопада 2010 року зі ОСОБА_4 вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства (а. с. 116-117, т. 1).

У наступних позовних заявах про розірвання шлюбу ОСОБА_3 зазначала, що примирення сторін не наступило.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона надавала нотаріально завірену згоду на придбання спірної земельної ділянки, яка передбачена процедурою, визначеною нотаріальним провадженням, не спростовує сукупність наданих ОСОБА_4 доказів, що під час придбання спірного майна вони спільно не проживали, а майно придбано на особисті кошти в період спільного проживання з іншою особою.

Оцінюючи пояснення свідків, інші об'єктивні докази, зокрема зазначення ОСОБА_3 відомостей про момент припинення шлюбних відносин зі ОСОБА_4 у позовних заявах про розірвання шлюбу, встановлення проживання ОСОБА_4 з іншою жінкою, суд дійшов обґрунтованого висновку про припинення шлюбних відносин та ведення сторонами спільного господарства у листопаді 2010 року та придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_4

З огляду на встановлені фактичні обставини та наведені мотиви, суди правильно застосували норми матеріального права - статті 57, 60 СК України та обґрунтовано визначили правовий статус спірного майна приватною особистою власністю ОСОБА_4

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України в постанові № 6-612цс15 від 1 липня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня

2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

А.О. Леванчук