Справа №574/1237/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гриценко П. П.
Номер провадження 22-ц/788/1953/15 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 02 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Буринської міської ради Сумської області, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагентства у Буринському районі Сумської області, Буринське районне виробниче відділення Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» про визнання частково недійсним рішення і недійсним державного акту та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення її меж,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом ОСОБА_3. просила визнати частково недійсним рішення Буринської міської ради Сумської області від 21 січня 2005 року та недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15 березня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_4 , скасувати його державну реєстрацію.

Доводи позову мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 вона є власником: житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку і господарських споруд, площею 0,04208 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,16575 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Будинок по АДРЕСА_2, у якому проживає ОСОБА_4, стоїть на межі з її будинком і через це у них постійно виникає спір з приводу суміжного землекористування. Позивач вважає, що межа, відображена у технічному плані БТІ на будинок ОСОБА_4 та у її державному акті на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_3, вказана неправильно, оскільки суперечить межі її земельної ділянки, зазначеній у державному акті спадкодавця ОСОБА_6, згідно з яким, межа проходить по забору і стіні будинку ОСОБА_4, тобто межі земельної ділянки в державному акті, виданому на ім'я ОСОБА_4 накладаються на межі її земельної ділянки. Крім того, у відділі Держземагентства у Буринському районі та у Буринському районному виробничому відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 відсутня.

Із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_4 до ОСОБА_3, в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у здійсненні права власності земельною ділянкою за кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,545 га, яка розташована по АДРЕСА_2, шляхом демонтажу свого паркану з її земельної ділянки, а також не чинити перешкод у відновленні межі та встановленні споруди забору між суміжними земельними ділянками відповідно до кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_4.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 та власником земельних ділянок, загальною площею 0,1534 га, що мають кадастрові номери НОМЕР_4 та НОМЕР_5, з цільовим призначенням для особистого селянського господарства та індивідуального житлового будівництва, що знаходиться за вказаною адресою, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_3, від 15 березня 2005 року, в той же час ОСОБА_3., будучи власником житлового будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на суміжній земельній ділянці, самовільно зайняла частину її земельної ділянки, спорудивши на ній паркани, які примикають до кутків її будинку, що позбавляє її права користуватися своєю частиною земельної ділянки.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 02.09.2015 р. в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у здійсненні права власності земельною ділянкою за кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,545 га, яка розташована по АДРЕСА_2, шляхом приведення земельної межі між домоволодіннями АДРЕСА_1 у відповідність до меж і розмірів, встановлених в державному акті на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_6 від 03.01.2003 року, виданого на ім'я ОСОБА_6 та демонтувати паркан, який розміщений на земельній ділянці ОСОБА_4, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_3 від 15 березня 2005 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 243, 60 грн. судового збору, 3108 грн. витрат на проведення судової земельно-технічної експертизи та 3 068 грн. понесених нею витрат за проведення топографо-геодезичної зйомки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення від 02.09.2015 р. та ухвалити нове згідно якого задовольнити її первісний позов в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити та стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а саме судом першої інстанції, всупереч закону, не було встановлено чи виносилися у натурі (на місцевості) межі земельних ділянок, переданих у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Судом не було витребувано і відповідачем за первісним позовом не було надано правовстановлюючий документ на підставі якого ОСОБА_7 користувався земельною ділянкою та документ на підставі якого йому було винесено у натурі (на місцевості) межі земельної ділянки. Також не досліджувалось чи дійсно ОСОБА_4 мала право спадкувати земельну ділянку, яка належала ОСОБА_7, чи отримувала вона в органах нотаріату відповідне свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно. Буринською міською радою Сумської області не надано суду відомостей того, що вона мала повноваження на прийняття рішення про перехід права власності на майно в порядку спадкування. Згідно інвентаризаційної справи на домоволодіння ОСОБА_4 міститься договір міни укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за яким ОСОБА_7 набув право власності на будинок по АДРЕСА_2, проте відсутній договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель.

При складанні державного акту на право приватизації власності на земельну ділянку ОСОБА_4 були допущенні порушення, а саме відсутнє рішення про надання дозволу на розробку проекту приватизації земель ОСОБА_4, відсутнє рішення про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_4, відсутня технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку, в тому числі кадастрова зйомка з погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, на державному акті неправильно зазначено межі земельної ділянки та опис суміжних землевласників.

При прийнятті рішення Буринською міською радою «Про надання дозволу на складання і видачу державних актів на право приватної власності на земельні ділянки» від 21.01.2005 р. були допущенні такі порушення, як: рішення прийнято за відсутності технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки; рішення не містить положення про приватизацію ОСОБА_4 спірної земельної ділянки; рішення не відповідає нормам ЗК України на момент виникнення спірних правовідносин.

Також позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенні у зв'язку пропуском нею встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, оскільки паркан був встановлений у 1975 р. і до цього часу жодних претензій не було.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Питання про закриття провадження у справи по розгляду зустрічного позову не підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_4 вважає рішення законним і тому просив відхилити апеляційну скаргу.

Відповідач в особі Буринської міської ради просила розглянути скаргу за відсутністю їх представника.

Від Буринського районного виробничого відділення Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» до апеляційного суду надійшов лист про розгляд справи без їх участі.

Відділ Держземагентства у Буринському районі Сумської області про час та місце проведення судового засідання повідомлений судовою повіткою завчасно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до виписок з рішення Буринської міської ради від 23.12.1993 року № 197, у приватну власність передано земельні ділянки: ОСОБА_6, матері ОСОБА_3, площею 0,15 га по АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 - 0,15 га по АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 34,38).

За відповіддю Буринської міської ради на підставі вказаного рішення у книзі обліку приватизованих земельних ділянок по АДРЕСА_1 внесено запис під номером 89, де значиться ОСОБА_7, АДРЕСА_2, розмір земельної ділянки, що передано у власність 0,15га, і під номером 90, де значиться ОСОБА_6, АДРЕСА_1, земельна ділянка, що передана у власність - 0,15га. за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла.

За даними, виготовленого ОСОБА_3 у 2002 році, технічного звіту по складанню державних актів на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_6 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на території Буринської міськради АДРЕСА_1, рішенням виконавчого комітету Буринської міськради від 27.12.2002 р. №252, було затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю та площі земельних ділянок, які уточненні при проведенні цих робіт та згідно додатку (списку громадян, яким уточнені площі земельних ділянок для видачі державних актів на право приватної власності на землю) та прийнято видати на померлу ОСОБА_6 державний акт на право власності на землю: згідно рішення міськради від 23.12.1993 р. № 197 на земельну ділянку площею 0,1500га, та уточнену площу земельної ділянки загальною площею 0,2078га, в т.ч. сільськогосподарські угіддя - 0,1658га, з них рілля - 0,1658га ; під забудовою - 0,0421га (а.с.113 т.2).

У технічному звіті є акт про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки наданої для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку гр. ОСОБА_6, у якому зазначено, що на виконання рішення міськради від 23.12.1993р. №197 проведено в натурі погодження існуючих меж земельної ділянки переданої для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. Кути поворотів меж земельної ділянки закріплені кілками встановленого зразку в кількості 12 штук, межові знаки передані на збереження власнику земельної ділянки. Цей акт підписано за померлу ОСОБА_6 її спадкоємцем - ОСОБА_3 та суміжними землевласниками і в т.ч. власником земельної ділянки АДРЕСА_2 - ОСОБА_7 (а.с.129т.2).

На підставі цього технічного звіту 03.01.2003р. складено державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 412, на ім'я ОСОБА_6, де зазначено, що померла ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,2078га за цільовим призначенням - індивідуальне житлове будівництво та ведення особистого селянського господарства.

Право власності на житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями по АДРЕСА_1 у м. Буринь в порядку успадкування ОСОБА_6 підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.12.1992р.

За зверненням до державного нотаріуса ОСОБА_3. 25.05.2004р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якого увійшло майно - житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями, який знаходиться на приватизованій земельній ділянці площею 1469 кв.м. по АДРЕСА_1, та земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,04208 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,16575га; грошові вклади.

Після отримання цього свідоцтва, відносно ОСОБА_3, відповідний запис до земельно-кадастрової книги Буринської міської ради не вносився і державний акт про право власності на земельну ділянку вона до теперішнього часу не отримала.

За даними інвентаризаційної справи №981 Конотопського міжміського бюро технічної інвентаризації згідно договору про міну будівель від 10.06.74р., посвідченого нотаріусом у реєстрі №732, ОСОБА_7, внаслідок міни житлових будинків, придбав житловий будинок і дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_7 отримав у 1974 році на підставі рішення Буринської міської ради Сумської області від 12 червня 1974 року № 11 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (т.1 а.с 45). Цей житловий будинок належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 31.10.2000р. Буринською міською радою.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року і після його смерті дружина ОСОБА_4, як спадкоємець, 12.10.2004р. оформила свідоцтва про право на спадщину за законом, у якому зазначено як спадкове майно, на яке видано свідоцтво, даний житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями.

Рішенням Буринської міської ради від 21.01.2005р. було погоджено з переходом права власності на земельні ділянки громадян м. Буринь серед яких під п.1.3. зазначена ОСОБА_4, як спадкоємця майна ОСОБА_7, площею 0,15га по АДРЕСА_2, переданої ОСОБА_7 у приватну власність згідно рішення виконкому міської ради від 23.12.1993р. №197.

Рішенням Буринської міської ради від 22.12.2005р. затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадянам та внесені уточнення в площу земельних ділянок, переданих у приватну власність, виявлені при проведенні робіт по складанню державних актів на право приватної власності на землю згідно додатку і вирішено видати державні акти по АДРЕСА_2 у на ім'я ОСОБА_7

Згідно додатку до цього рішення міськради - списку громадян-землевласників, яким при складанні державних актів уточнено площі належних їм земельних ділянок на праві приватної власності, ОСОБА_7 за рішенням міськради від 23.12.1993р. № 197 передану у власність земельну ділянку площею 0,1500га, та уточнена площа земельної ділянки: загальна площа - 0,2704га; в т.ч. сільськогосподарські угіддя - 0,2116га; рілля - 0,2116га; під забудовою 0,0589га. Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 08.10.2013р. площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 складає 0,0545га (а.с.157т.2).

На підставі рішення міської ради від 21.01.2005р. державний акт про право власності серія НОМЕР_7 від 15.03.2005р. складено на ім'я ОСОБА_4, де зазначено, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1534 га за цільовим призначенням для особистого селянського господарства і індивідуального житлового будівництва.

Згідно відповіді відділу Держземагенства у Буринському районі Сумській області технічна документація, на підставі якої видавався державний акт ОСОБА_4, в архіві відділу відсутня. (а.с.11т.1).

Викладені обставини вказують, що відповідач ОСОБА_4 відповідно до ст. 81 ЗК України 2001 р. набула права власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_7 і посвідчила своє право власності цю земельну ділянку у встановленому законом порядку, отримавши державний акт про право власності на земельну ділянку.

По справі проведена судова земельно-технічна експертиза (а.с.176 т2) за висновками якої: між площею та межами фактичного користування земельними ділянками домоволодінь по АДРЕСА_1, які зазначені в правовстановлюючих документах мають місце відхилення, а межі обох земельних ділянок, визначені в правовстановлюючих документах не відповідають містобудівельній документації, вт.ч. і плану забудови міста. Окрім того, відповідно до даних правовстановлюючих документів межі цих земельних ділянок не перетинаються, але має місце невідповідність спільної межі згаданих земельних ділянок, при цьому , площа відступу склала 14,2 кв.м, а відстані між спільними межами в районі закінчення земельних ділянок для індивідуального житлового будинку - 0,33м та для ведення особистого селянського господарства - 0,05м. Має місце фактична відстань від визначених меж між житловими будинками відповідно до правовстановлюючих документів - 050-0,70м. Експертом зроблено висновок про те, що починаючи з 1974р. межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 змінювались і фактично площа земельної ділянки даного домоволодіння складає 1544 кв.м., а межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 з цього проміжку часу не змінювались.

В судовому засіданні представники сторін підтвердили, що питання відновлення меж між їхніми суміжними земельними ділянками не вирішено органом місцевого самоврядування і рішення з цього приводу не приймалось.

Представленим актом про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки, наданої для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку ОСОБА_6 на виконання рішення Буринської міської ради № 197 від 23.12.1993 року, який оформлено у 2002 році і підписаний самою позивачем ОСОБА_3 та за життя ОСОБА_7 відображає, що на час його складання суміжні землевласники ніяких претензій при встановлені меж не заявили, але не фіксує місце знаходження межових знаків або вказує на предмети їх відображення.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 виходив з того, що підстав для визнання рішення Буринської міської ради від 21.01.2005р. немає, бо міськрада діяла в межах своїх повноважень та на підставі вимог земельного законодавства, які діяли на той час, видала державний акт ОСОБА_4 Як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи межі суміжних землекористувачів відповідно до їх правовстановлюючих документів не перетинаються і вразі використання земельних ділянок відповідно до встановлених державними актами меж обох землекористувачів фактично спір буде відсутній.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Так, згідно абз.2 пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Статтею 6 ЗК 1990р в редакції відповідно до Закону України від 13 березня 1992 року N 2196-XII, який діяв на час прийняття рішення міськрадою 23.12.1993 №197, було передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Відповідно до статті 9 цього Кодексу до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

За змістом ст. 22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 даного Кодексу було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Дія частини першої ст. 23 цього Кодексу була зупинена Декретом КМУ від26.12.1992р. №15-92«Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі закону України від 14.09.2006р. №139-У «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» ( далі Декрет)

За статтею 30 цього Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до частин 1-3 статті 56 цього Кодексу для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара.

Як визначено у ст.67 цього Кодексу громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Пунктом 1 Декрету, який діяв на час прийняття рішення міськради №197, передбачено, що міським радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель(присадибна ділянка), тощо у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Пунктом 3 цього Декрету визначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю.

Таким чином згідно положень статей 6 та 22 ЗК України 1990 року, який був діючим на момент виникнення спірних правовідносин, Декрету, придбана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельна ділянка є приватної власністю, оскільки мова йде про отримання громадянином частки з земельного фонду. Разом з тим, виходячи із змісту ст. 30 цього Кодексу при переході права власності на будинок і будівлі переходить право власності і на земельну ділянку без зміни її цільового призначення.

Форма державного акту на право приватної власності на землю затверджена постановою Верховної Ради України13 березня 1992 року N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею»

Згідно підпункту 1.4. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року N 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 р. за N 354/3647 ( назва інструкції в редакції, яка діяла на січень 2001 року. Наказ №43 втратив чинність з 03.07.2013р. ) державний акт на право приватної власності на землю, видається на підставі рішення міської ради ( далі по тексту Інструкція)

Підпунктами 1.13. - 1.14. Інструкції визначено, що складання державного акта на право приватної власності на землю, що була раніше надана громадянам, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією. Довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Акт складається у трьох примірниках, підписується власником або користувачем земельної ділянки, виконавцем робіт і представником районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. Один примірник додається до технічної документації зі складання відповідного державного акта, другий - передається виконавцю робіт, третій - видається разом з державним актом на землю власнику або користувачу земельної ділянки. Власник або користувач земельної ділянки попереджається про відповідальність за порушення чи знищення вказаних знаків.

Окрім того, відповідно до підпункту 3.1. цієї Інструкції державні акти на право приватної власності на землю видаються міськими радами.

За п.п «г» п.1 ст. 81 ЗК України 2001р. громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Як передбачено у частині 1 статті 120 цього Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Відповідно до ст.125 цього Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

А статтю 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Як роз'яснено у пункті 18 постанови пленуму Верховного суду України від в 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: в) з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав";

г) громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством;

ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Аналіз приведених норм та дослідження представлених по справи матеріалами дають підстави для висновку, що за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі відповідних записів у земельно-кадастрових документах ( книзі обліку приватизованих ділянок Буринської міської ради) набули за життя право власності на земельні ділянки передані ним за рішенням міськради від 23.12.1993р. №197. площею по 0,15га.

Документом, який підтверджує право власності на земельну ділянку є відповідних запис у земельно-кадастрових документах.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.05.2012р. №6-31цс12.

Окрім того, відносно них були прийнятті рішення виконкому міської ради 29.12.2002 №252 та міськради 22.12.2005, щодо уточнення площі земельних ділянок для видачі державних актів на право приватної власності на землю, а саме, у 2002 році відносно ОСОБА_6 на земельну ділянку загальною площею 0,2078га; а у 2005 році відносно ОСОБА_7 на земельну ділянку загальною площею 0,2704га (за висновками судової експертизи фактично використання земельних ділянок складає: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 - 2620кв.м.; домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 - 2248 кв.м.).

В наступному 03.01.2003р. на ім'я померлої ОСОБА_6 було видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2078га і дане майно увійшло до складу спадщини, яку успадкувала ОСОБА_3. після смерті матері ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, оформленого 25.05.2004р.

Державний акт на землю на ім'я ОСОБА_7 не складався і відповідний запис до земельно-кадастрової документації не вносився.

Обставини того, що державний акт про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6 видано вже після її смерті не вливає на встановлені судом обставини щодо виникнення у ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку площею 0,15га за життя. Крім того, ані держаний акт на землю виданий ОСОБА_6, ані свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 ніким не оскаржено і в силу ст. 204 ЦК України 2003р. ці правоустановні документи є чинними.

ОСОБА_4, у зв'язку успадкуванням у квітні 2003 року майна ( житловий будинок з надвірними та побутовими спорудами і земельна ділянка площею 0,15га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яке залишилось після смерті її чоловіка, в порядку ст.81 ЗК України 2001, в редакції чинній на час відкриття спадщини, набула право власності на земельну ділянку передану за життя у власність чоловікові. Тому п.1.3. та п.2.3 рішення Буринської міської ради від 21.01.2005р. про перехід право власності на земельну ділянку до ОСОБА_9 та державний акт про право власності на земельну ділянку виданий 15.03.2005р. на її ім'я згідно цього рішення є законними і мотиви наведені у позові не дають підстав для визнання їх недійсними.

Право власності у ОСОБА_3, через успадкування з січня 2001 року після смерті матері житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1, не посвідчено в установленому законом порядку.

Суд першої інстанції правильно виходив з положення ст.152 ЗК України 2001р., що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Заявлений спір виник через недотримання сторонами при користуванні визначених складеними правоустановними документами меж земельних ділянок.

Доводи апеляційної скарги про те, що не було надано правовстановлюючий документ на підставі якого ОСОБА_7 користувався земельною ділянкою; документ на підставі якого йому було винесено у натурі межі земельної ділянки; не досліджувалось право спадкувати земельну ділянку ОСОБА_4; відсутність повноваження у міськраді на прийняття рішення про перехід права власності на майно в порядку спадкування; відсутність договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель; відсутнє рішення про надання дозволу на розробку проекту приватизації земель ОСОБА_4, відсутнє рішення про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_4 спростовуються вище наведеним і не дає підстав для сумнівів в законності та обґрунтованості висновків суду у відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відсутність на час судового розгляду технічної документації по складанню державного акту на землю виданого на ім'я ОСОБА_4, яка була затверджена рішенням міської радим 22.12.1995р., не може мати негативних наслідків для власника цієї земельної ділянки і не свідчить про недотримання міської радою порядку по складанню державного акту на землю та його видачі, передбаченого Інструкції, що діяла на час видачі документа.

Узгодження меж суміжних земельних ділянок відбулось у 2002 році за особистою участю позивача та померлого ОСОБА_7

Суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував, обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено в цій частині обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Але апеляційний суд враховуючи, що рішення оскаржується в повному обсязі, відповідно до ст. 303 ч.3 ЦПК України, не погоджується з рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову, бо як вже приведено вище фактичне використання земельних ділянок здійснюється без дотримання їх меж визначених державними актами про право власності на земельну ділянку, а представленими доказами відповідач не довела в суді, що встановлення паркану позивачем відбулось після закріплення межових знаків згідно акту про їх погодження та закріплення, складеного у 2002 році. Окрім того, в судовому порядку оскаржується рішення органу місцевого самоврядування прийнятого з питань відновлення земельних меж.

Окрім того, сторони підтвердили, що на даний час не вирішено питання відновлення межових знаків органом місцевого самоврядування - Буринською міською радою, до якої зверталась ОСОБА_4 і рішення з приводу цього питання ще не приймалось.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 158-161 ЗК України чинного на час виникнення спору земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, спір вирішується судом. Земельні спори органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви. Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення. У рішенні органу місцевого самоврядування або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, визначається порядок його виконання. Рішення передається сторонам у триденний строк з дня його прийняття. Сторони, які беруть участь у земельному спорі, мають право знайомитися з матеріалами щодо цього спору, робити з них виписки, брати участь у розгляді земельного спору, подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення, заперечувати проти клопотань та доказів іншої сторони, одержувати копію рішення щодо земельного спору, і, у разі незгоди з цим рішенням, оскаржувати його. Рішення органів місцевого самоврядування вступає в силу з моменту його прийняття. Оскарження зазначених рішень у суді призупиняє їх виконання. Виконання рішення щодо земельних спорів здійснюється органом, який прийняв це рішення. Виконання рішення не звільняє порушника від відшкодування збитків або втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва внаслідок порушення земельного законодавства.

На підставі викладеного, апеляційний суд визнає, що рішення в частині задоволення зустрічного позову не відповідає вимогам статей 213,214 ЦПК України і підлягає скасуванню відповідно до ст. 309 цього Кодексу через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального і процесуального права, і ухвалює нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Через відмову у задоволенні як позову, так і зустрічного позову судові витрати відповідно до ст. 89 ЦПК України понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються. В даному випадку судові витрати несуть обидві сторони.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314,316, 324 ЦПК України, колегія судді

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 02 вересня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову та судових витрат скасувати.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою та відновленні її меж.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: