У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 13 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 13 травня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв (далі ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв або вищий навчальний заклад) про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На ухвалене рішення позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість у звязку з порушенням норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про недодержання вимог п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, оскільки ним у суді першої інстанції заявлялося клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення кримінальної справи за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України. Ці обставини безпосередньо впливають на вирішення цивільної справи, адже в рамках кримінального провадження проводиться належна правова оцінка дій ОСОБА_1

Вважає, що судом вчинялися процесуальні дії, які свідчать про упередженість до вирішення справи. Зокрема, 25 грудня 2014 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, яка згодом була скасована Апеляційним судом Рівненської області.

Неповнота з'ясування обставин справи полягає у тому, що судом не витребувано у відповідача оригіналу Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв з метою дослідження в судовому засіданні.

На його думку, судом однобічно застосовано норми ч. 3 ст. 60 ЦПК України, беручи до уваги докази відповідача, що не підтверджені. При цьому він надав суду методичні матеріали на підтвердження роботи ОСОБА_2, а відтак доказав належність оплати праці і роботу найманого працівника.

Крім того, суд неналежно дослідив обставини роботи Рівненського факультету ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв, зокрема, враховуючи відсутність ліцензії на надання освітніх послуг відповідач не здійснював освітньої діяльності. Відповідно не здійснювалося і педагогічно-наукової (викладацької) діяльності, а, отже, ОСОБА_2 приймався на роботу як особа, що не є педагогічним працівником. На підтвердження цим обставинам ним надавався штатний розпис, де взагалі відсутні науково-педагогічні працівники.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді до ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв, суд першої інстанції правильно виходив з їх необґрунтованості, оскільки факт одноразового грубого порушення ОСОБА_1 своїх трудових обовязків є встановленим і таким, що заслуговував на дисциплінарне стягнення у виді звільнення працівника з роботи.

У звязку з цим відмовлено й у задоволенні похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються, що на підставі наказу №207-к ректора вищого навчального закладу від 19 березня 2010 року ОСОБА_1 прийнято на посаду декана Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв за строковим трудовим договором по 18 березня 2012 року, тобто строком на 2 роки (т. 2, а.с. 42).

9 вересня 2011 року відповідно до наказу №772-к ректора ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків (т. 1, а.с. 7-7, зв.).

Фактичною підставою для звільнення було те, що 17 листопада 2010 року ОСОБА_1 замість професора ОСОБА_2 власноручно написав заяву від імені останнього про прийняття на роботу за сумісництвом до Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв на посаду професора навчально-організаційного відділу.

18 листопада 2011 року про задоволення заяви ОСОБА_2 позивачем було видано відповідний наказ №94 (т. 1, а.с. 115).

Між тим, професор ОСОБА_2 жодного разу на факультеті не з'являвся, а лекційних, практичних занять чи консультацій для слухачів Рівненського факультета вищого навчального закладу ним не проводилося узагалі (т. 1, а.с. 69-70; 74).

В звязку з цим протягом часу з листопада 2010 року по червень 2011 року йому безпідставно нараховувалася заробітна плата загальною сумою у 6 419, 97 гривень. Також проведено нарахування на заробітну плату і перераховано внесків до державних цільових фондів на суму у 2 375, 39 гривень, що в сукупності призвело до безпідставної виплати Академією кадрів культури і мистецтв грошей розміром у 8 795, 36 гривень.

Крім того, ОСОБА_1 впродовж січня-березня 2011 року особисто отримував у касі Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв платіжні відомості на видачу заробітної плати і готівку на отримання заробітку професора ОСОБА_2 на загальну суму у 1 823, 52 гривень

Зазначені обставини, що були підставою для звільнення, встановлено за результатами перевірки відповідачем листів і звернень працівників Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв. Зокрема, про ці факти відповідачем складено довідку про результати перевірки виробничої та фінансово-господарської діяльності Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв від 9 вересня 2011 року, а також акт позапланової документальної ревізії фінансово-господарської діяльності від 22 червня 2012 року (т. 1, а.с. 69-70; 142-154).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу припинення трудових правовідносин між ними, оскільки позивач вважав, що роботодавцем не ураховано те, що наслідком вчиненого ним проступку за його характером і за обставин, при яких його скоєно, за відсутності факту заподіяння шкоди, в будь-якому випадку не може бути звільнення з роботи, а також, на його думку, відповідачем на порушення вимог законодавства про працю не було додержано порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

10 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову до вищого навчального закладу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення або іншого відокремленого підрозділу).

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 27 своєї постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами, внесеними згідно із Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94 року, №18 від 26.10.95 року, №15 від 25.05.98 року), вбачається, що на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП (322-08) за одноразове грубе порушення трудових обовязків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано (могло бути завдано) шкоду.

Приходячи до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів ураховує, що звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.

Відповідно до ст.ст. 147-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1.)догана;

2.)звільнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин прийшов до висновку, що жодних порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 роботодавцем допущено не було, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги про відмову суду у витребуванні оригіналу Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв спростовуються тим, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сам же долучив як додаток копію зазначеного Положення, яке затверджене 2 квітня 2010 року наказом №194-о ректора ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв; прийняте загальними зборами трудового колективу, протокол №3 від 13 квітня 2010 року (а.с. 14-34).

Недодержання порядку його затвердження ректором вищого навчального закладу і прийняття загальними зборами трудового колективу (прийнято загальними зборами пізніше, ніж затверджено ректором) не впливає на правомірність, а тому і на зміст Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв. Більше того, цей локальний нормативний акт ніким не оспорений і є чинним.

Не можна погодитися і з доводами позивача про порушення судом норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Про такі порушення, що мали би своїм наслідком незаконність і необґрунтованість висновків суду першої інстанції, ОСОБА_1 не зазначив, а судом їх встановлено не було.

Не заслуговують на увагу і покликання особи, що подала апеляційну скаргу, на неналежність дослідження судом обставин роботи Рівненського факультету ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв, зокрема, на відсутність педагогічно-наукової (викладацької) діяльності.

Норми ст. 55 Закону України "Про вищу освіту" вказують про те, що посада професора віднесена до основних посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів.

Постановою Кабінету Міністрів від 14 червня 2000 року №963 затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, серед яких до науково-педагогічних працівників віднесено також і професорів.

З огляду на обставини справи ОСОБА_2, який на час виникнення спірних відносин був прийнятий на посаду професора навчально-організаційного відділу, був науково-педагогічним працівником, а тому повинен був прийматися на роботу до Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв лише за згодою ректора вищого навчального закладу. Натомість такої згоди він не давав.

Щодо доводів апеляційної скарги про однобічність доказування у справі, що суперечить ч. 3 ст. 60 ЦПК України, то вони спростовуються правильністю висновків суду.

Так, положення цього процесуального закону вказують, що у справах про звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у звязку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Тобто за правилами трудового законодавства працівник вважається невинуватим доти, доки роботодавець не доведе, що він винен у невиконанні чи неналежному виконанні прийнятих на себе обовязків. Презумпція невинуватості викликана тим, що працівник виконує свою роботу за договором з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобовязаний забезпечувати йому умови праці, необхідні для виконання, тоді як останній зобовязаний своєчасно і точно їх виконувати.

Щоби поставити працівнику у вину невиконання чи неналежне виконання взятих на себе обовязків і притягнути його до відповідальності, роботодавець повинен довести, що воно мало місце не внаслідок його неналежного керівництва і забезпечення необхідних умов праці, а через вину працівника. Презумпція невинуватості є заходом захисту трудового правовідношення, прав працівника від субєктивної оцінки його дій, поведінки з боку роботодавця і безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що за матеріалами справи ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв повно і обєктивно довела обґрунтованість звільнення позивача з посади декана Рівненського факультета вищого навчального закладу.

Між тим, винуватість ОСОБА_1 у тому, що він всупереч ст. 21 КЗпП України, п.п. 4.2. і 4.4. Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв прийняв на роботу професора ОСОБА_2 за сумісництвом без погодження з ректором вищого навчального закладу, що призвело до безпідставної виплати вищим навчальним закладом 8 795, 36 гривень, є доведеною і обґрунтованою.

Оскільки позивача звільнено з додержанням вимог законодавства про працю, тому хибними є його посилання на обов'язковість висновків суду у кримінальній справі, які будуть ухвалені за наслідками її розгляду Рівненським міським судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді:

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 13 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 13 травня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв (далі ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв або вищий навчальний заклад) про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На ухвалене рішення позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість у звязку з порушенням норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про недодержання вимог п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, оскільки ним у суді першої інстанції заявлялося клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення кримінальної справи за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України. Ці обставини безпосередньо впливають на вирішення цивільної справи, адже в рамках кримінального провадження проводиться належна правова оцінка дій ОСОБА_1

Вважає, що судом вчинялися процесуальні дії, які свідчать про упередженість до вирішення справи. Зокрема, 25 грудня 2014 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, яка згодом була скасована Апеляційним судом Рівненської області.

Неповнота з'ясування обставин справи полягає у тому, що судом не витребувано у відповідача оригіналу Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв з метою дослідження в судовому засіданні.

На його думку, судом однобічно застосовано норми ч. 3 ст. 60 ЦПК України, беручи до уваги докази відповідача, що не підтверджені. При цьому він надав суду методичні матеріали на підтвердження роботи ОСОБА_2, а відтак доказав належність оплати праці і роботу найманого працівника.

Крім того, суд неналежно дослідив обставини роботи Рівненського факультету ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв, зокрема, враховуючи відсутність ліцензії на надання освітніх послуг відповідач не здійснював освітньої діяльності. Відповідно не здійснювалося і педагогічно-наукової (викладацької) діяльності, а, отже, ОСОБА_2 приймався на роботу як особа, що не є педагогічним працівником. На підтвердження цим обставинам ним надавався штатний розпис, де взагалі відсутні науково-педагогічні працівники.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді до ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв, суд першої інстанції правильно виходив з їх необґрунтованості, оскільки факт одноразового грубого порушення ОСОБА_1 своїх трудових обовязків є встановленим і таким, що заслуговував на дисциплінарне стягнення у виді звільнення працівника з роботи.

У звязку з цим відмовлено й у задоволенні похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються, що на підставі наказу №207-к ректора вищого навчального закладу від 19 березня 2010 року ОСОБА_1 прийнято на посаду декана Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв за строковим трудовим договором по 18 березня 2012 року, тобто строком на 2 роки (т. 2, а.с. 42).

9 вересня 2011 року відповідно до наказу №772-к ректора ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків (т. 1, а.с. 7-7, зв.).

Фактичною підставою для звільнення було те, що 17 листопада 2010 року ОСОБА_1 замість професора ОСОБА_2 власноручно написав заяву від імені останнього про прийняття на роботу за сумісництвом до Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв на посаду професора навчально-організаційного відділу.

18 листопада 2011 року про задоволення заяви ОСОБА_2 позивачем було видано відповідний наказ №94 (т. 1, а.с. 115).

Між тим, професор ОСОБА_2 жодного разу на факультеті не з'являвся, а лекційних, практичних занять чи консультацій для слухачів Рівненського факультета вищого навчального закладу ним не проводилося узагалі (т. 1, а.с. 69-70; 74).

В звязку з цим протягом часу з листопада 2010 року по червень 2011 року йому безпідставно нараховувалася заробітна плата загальною сумою у 6 419, 97 гривень. Також проведено нарахування на заробітну плату і перераховано внесків до державних цільових фондів на суму у 2 375, 39 гривень, що в сукупності призвело до безпідставної виплати Академією кадрів культури і мистецтв грошей розміром у 8 795, 36 гривень.

Крім того, ОСОБА_1 впродовж січня-березня 2011 року особисто отримував у касі Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв платіжні відомості на видачу заробітної плати і готівку на отримання заробітку професора ОСОБА_2 на загальну суму у 1 823, 52 гривень

Зазначені обставини, що були підставою для звільнення, встановлено за результатами перевірки відповідачем листів і звернень працівників Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв. Зокрема, про ці факти відповідачем складено довідку про результати перевірки виробничої та фінансово-господарської діяльності Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв від 9 вересня 2011 року, а також акт позапланової документальної ревізії фінансово-господарської діяльності від 22 червня 2012 року (т. 1, а.с. 69-70; 142-154).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу припинення трудових правовідносин між ними, оскільки позивач вважав, що роботодавцем не ураховано те, що наслідком вчиненого ним проступку за його характером і за обставин, при яких його скоєно, за відсутності факту заподіяння шкоди, в будь-якому випадку не може бути звільнення з роботи, а також, на його думку, відповідачем на порушення вимог законодавства про працю не було додержано порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

10 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову до вищого навчального закладу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення або іншого відокремленого підрозділу).

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 27 своєї постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами, внесеними згідно із Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94 року, №18 від 26.10.95 року, №15 від 25.05.98 року), вбачається, що на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП (322-08) за одноразове грубе порушення трудових обовязків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано (могло бути завдано) шкоду.

Приходячи до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів ураховує, що звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.

Відповідно до ст.ст. 147-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1.)догана;

2.)звільнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин прийшов до висновку, що жодних порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 роботодавцем допущено не було, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги про відмову суду у витребуванні оригіналу Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв спростовуються тим, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сам же долучив як додаток копію зазначеного Положення, яке затверджене 2 квітня 2010 року наказом №194-о ректора ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв; прийняте загальними зборами трудового колективу, протокол №3 від 13 квітня 2010 року (а.с. 14-34).

Недодержання порядку його затвердження ректором вищого навчального закладу і прийняття загальними зборами трудового колективу (прийнято загальними зборами пізніше, ніж затверджено ректором) не впливає на правомірність, а тому і на зміст Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв. Більше того, цей локальний нормативний акт ніким не оспорений і є чинним.

Не можна погодитися і з доводами позивача про порушення судом норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Про такі порушення, що мали би своїм наслідком незаконність і необґрунтованість висновків суду першої інстанції, ОСОБА_1 не зазначив, а судом їх встановлено не було.

Не заслуговують на увагу і покликання особи, що подала апеляційну скаргу, на неналежність дослідження судом обставин роботи Рівненського факультету ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв, зокрема, на відсутність педагогічно-наукової (викладацької) діяльності.

Норми ст. 55 Закону України "Про вищу освіту" вказують про те, що посада професора віднесена до основних посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів.

Постановою Кабінету Міністрів від 14 червня 2000 року №963 затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, серед яких до науково-педагогічних працівників віднесено також і професорів.

З огляду на обставини справи ОСОБА_2, який на час виникнення спірних відносин був прийнятий на посаду професора навчально-організаційного відділу, був науково-педагогічним працівником, а тому повинен був прийматися на роботу до Рівненського факультета ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв лише за згодою ректора вищого навчального закладу. Натомість такої згоди він не давав.

Щодо доводів апеляційної скарги про однобічність доказування у справі, що суперечить ч. 3 ст. 60 ЦПК України, то вони спростовуються правильністю висновків суду.

Так, положення цього процесуального закону вказують, що у справах про звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у звязку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Тобто за правилами трудового законодавства працівник вважається невинуватим доти, доки роботодавець не доведе, що він винен у невиконанні чи неналежному виконанні прийнятих на себе обовязків. Презумпція невинуватості викликана тим, що працівник виконує свою роботу за договором з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобовязаний забезпечувати йому умови праці, необхідні для виконання, тоді як останній зобовязаний своєчасно і точно їх виконувати.

Щоби поставити працівнику у вину невиконання чи неналежне виконання взятих на себе обовязків і притягнути його до відповідальності, роботодавець повинен довести, що воно мало місце не внаслідок його неналежного керівництва і забезпечення необхідних умов праці, а через вину працівника. Презумпція невинуватості є заходом захисту трудового правовідношення, прав працівника від субєктивної оцінки його дій, поведінки з боку роботодавця і безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що за матеріалами справи ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв повно і обєктивно довела обґрунтованість звільнення позивача з посади декана Рівненського факультета вищого навчального закладу.

Між тим, винуватість ОСОБА_1 у тому, що він всупереч ст. 21 КЗпП України, п.п. 4.2. і 4.4. Положення про Рівненський факультет ОСОБА_2 кадрів культури і мистецтв прийняв на роботу професора ОСОБА_2 за сумісництвом без погодження з ректором вищого навчального закладу, що призвело до безпідставної виплати вищим навчальним закладом 8 795, 36 гривень, є доведеною і обґрунтованою.

Оскільки позивача звільнено з додержанням вимог законодавства про працю, тому хибними є його посилання на обов'язковість висновків суду у кримінальній справі, які будуть ухвалені за наслідками її розгляду Рівненським міським судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: