Справа № 712/2-1249/2011
У Х В А Л А

Іменем України

21 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Куцина М.М.,

суддів: Собослоя Г.Г., Павліченка С.О.,

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ боргових зобов'язань, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернулася в суд з указаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що з 24.09.1988 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2007 року.

Зазначала, що за час шлюбу сторонами набуто житловий будинок АДРЕСА_1, а також земельні ділянки, що знаходяться за цією ж адресою: площею 0,1673 га, кадастровий № НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0874 га, кадастровий № НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та уточнивши позовні вимоги, з підстав передбачених ст ст. 60,70,71 СК України , у суді першої інстанції остаточно просила ухвалити рішення, яким здійснити реальний розподіл вказаного майна по другому варіанту розподілу висновку експерта № 70 від 29.09.2014 року, виділити частку будинку в натурі, врахувавши, що з нею проживає їх спільний син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (уточнення позовних вимог т. 2 а. с. 131).

У грудні 2014 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, мотивуючи його тим, що за час шлюбу він уклав з АППБ «Аваль» кредитний договір від 28.12.2005 року, згідно умов якого отримав кредит у розмірі 37350 доларів США та використав кошти на будинок в інтересах сім'ї.

Зазначав, що після розірвання шлюбу він самостійно сплатив 31568,72 доларів США.

ОСОБА_3, посилаючись на зазначені у зустрічній позовній заяві обставини справи та у заяві про збільшення позовних вимог, та з підстав передбачених ст ст. 60, 65, 70 СК України остаточно просив у суді першої інстанції визнати дану суму спільним боргом подружжя та стягнути на його користь із ОСОБА_4 кошти в гривневому еквіваленті у сумі 393917,61 грн. (а.с. 28 т. 3).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2015 року позов ОСОБА_4 - задоволено, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено. Ухвалено виділити ОСОБА_4 приміщення з домоволодіння у АДРЕСА_1, по другому варіанту розподілу висновку експерта № 70 від 29.09.2014 року, а саме: приміщення житлового будинку: літ. А - коридор площею 4,9 м.кв.; літ. А - житлова кімната площею 19,6 м.кв.; літ. А - кухня площею 7,4 м.кв.; літ. А - суміщений санвузол площею 5,1 м.кв.;літ А - кладова площею 6,8 м.кв.; приміщення літньої кухні (житловий будинок літ. В) площею 15,4 м.кв.; приміщення літньої кухні (житловий будинок літ. В) площею 16,0 м.кв.; приміщення літньої кухні (житловий будинок літ. В) площею 5,8 м.кв..

Колодязь - № 1, огорожа - № 2, вбиральня - Д, прибудова - А1 - залишено в спільному користуванні власників.

Земельну ділянку площею 0,1673 га за кадастровим номером НОМЕР_1 розподілити в такому порядку: земельну ділянку під забудовою та двором, площею 616,8 м.кв., залишити в спільному користуванні співвласників; земельну ділянку площею 1056,2 кв.м., розділити по - 528,1 кв.м. згідно додатку VI висновку експерта № 70 від 29.09.2014 року.

Земельну ділянку площею 0,0874га з кадастровим номером НОМЕР_2 наданої для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою: АДРЕСА_1, розподілити відповідно до визначених ідеальних часток 1/2 та 1/2 по - 437 кв.м. кожному згідно додатку VIII висновку експерта № 70 від 29.09.2014 року.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 в інтересах відповідача ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким поділити житловий будинок та земельні ділянки порівну без реального виділу в натурі та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги в якості належного доказу висновок комплексної судової будівельно - та земельно технічної експертизи, який не є обов'язковим для суду і зроблений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки експертом невірно проведено розподіл будинку та не визначено, які роботи необхідно провести сторонам для відокремлення запропонованих експертом приміщень в окремі квартири. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та фактично припинив право відповідача на частку у майні з присудженням йому грошової компенсації. Щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, то вважає таке безпідставним, оскільки за рахунок кредитних коштів було придбано спірний будинок і земельні ділянки, тобто кошти використано на потреби родини і погашати кредит повинно було подружжя, а не чоловік самостійно. Строк на звернення до суду із вимогою про стягнення половини суми кредитних коштів не пропущено, оскільки про порушення свого права ОСОБА_3 дізнався в лютому 2012 року.

Представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити як безпідставну та необґрунтовану, а законне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов виходив із того, що визначений експертом другий варіант розподілу домоволодіння та земельних ділянок є справедливим і бере до уваги інтереси обох співвласників, із врахуванням частин будинку й земельної ділянки, що залишаються в спільному користуванні колишнього подружжя, отже розподіл слід провести у відповідності до нього.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк звернення до суду із вимогою про стягнення кредитних коштів та не доведено належними і допустими доказами те, що отримані ним кредитні кошти було використано на потреби родини.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлені по справі первісний та зустрічний позови, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 24.09.1988 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2007 року.

За час шлюбу сторонами набуто житловий будинок АДРЕСА_1, а також земельні ділянки, що знаходяться за цією ж адресою: площею 0,1673 га кадастровий № НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0874 га кадастровий № НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства.

Щодо вимог за первісним позовом ОСОБА_4 необхідно вказати наступне.

Відповідно до 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно висновку комплексної судової будівельно- та земельно-технічної експертизи № 70 від 29.09.2014 року, експертом запропоновано два варіанти поділу домоволодіння на дві квартири.

Вирішуючи спір, місцевий суд врахував, що поділ спірного жилого будинку з господарськими будівлями технічно можливий з незначним відхиленням від розміру часток кожного власника, та з врахуванням конкретних обставин провів його з незначною зміною ідеальних часток

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що при другому варіанті розподілу домоволодіння беруться до уваги інтереси обох співвласників, оскільки прибудова А1, в якій міститься котельня та комунікації до будинку, про що не заперечувалось сторонами, залишається в спільному користуванні сторін і в такому разі не потрібно влаштовувати додаткового перепланування для другої котельні та приміщення з комунікаціями.

В суді апеляційної інстанції сторонам було запропоновано визначитися, у якому варіанті вони вважають за можливе провести розподіл спільного майна подружжя, враховуючи наявність двох експертних висновків, які в основному суттєво не відрізняються, але жодних пропозицій від сторін не надійшло.

З огляду на викладене та з врахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення первісного позову є вірним.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_3 слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в суді першої інстанції заявляв про застосування позовної давності (а.с. 147 т. 2).

Оскільки ОСОБА_3 погасив кредит 23.05.2007 року (після розірвання шлюбу 22.01.2007 року) та звернувся з позовом у грудні 2014 року, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - є правильним.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: