Справа № 162/717/15-ц
Провадження № 6/162/4/2015
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року смт Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Глинянчука В.Д.,

розглянувши подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

встановив:

У поданні зазначено, що на примусовому виконанні у ВДВС перебуває виконавчий лист № 2247-2011 від 27 грудня 2011 року, виданий Артемівським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини. У строк, наданий для самостійного виконання, рішення боржником не виконано.

У зв'язку з наведеним суб'єкт подання просить обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання своїх зобов'язань за судовим рішенням.

В судове засіданні головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 не з'явився.

На вимогу суду надано матеріали виконавчого провадження щодо ОСОБА_2.

На підставі частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши подання, матеріали виконавчого провадження, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З наведеного вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України -- це виключна міра процесуального примусу, яка може бути застосована в передбачених законом випадках з врахуванням принципу балансу інтересів.

Вирішуючи питання про встановлення обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України, відповідно до частини 2 статті 10 ЦПК субєкт подання зобовязаний довести наявність обставин, викладених у статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Відповідно до вказаного вище Закону громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за межі України у випадках, якщо: він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, -- до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань; він свідомо сповістив про себе неправдиві відомості - до з'ясування причин і наслідків подання неправдивих відомостей; він підлягає призову на строкову військову службу - до вирішення питання про відстрочку від призову; щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі; він перебуває під адміністративним наглядом міліції - до припинення нагляду.

Відомості про наявність обставин, передбачених пунктами 1-4, 6-9 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", у поданні та матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Суд вважає, що під ухиленням божника від покладених на нього судовим рішенням зобовязань (пункт 5 частини 1 статті 6 Закону) слід розуміти навмисне чи інше свідоме невиконання особою встановлених зобовязань, тобто боржник свідомо ухиляється від виконання має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Саме по собі невиконання боржником зобовязань протягом строку, визначеного державним виконавцем, не може свідчити про ухилення боржником від виконання покладених на нього рішенням обовязків тощо.

Натомість з наявних у матеріалах виконавчого провадження документів вбачається, що боржник періодично перераховує стягувачу кошти. У період з 18 квітня 2014 року по 26 лютого 2015 року ОСОБА_2 здійснено десять банківських переказів на ім'я стягувача на загальну суму 3100 гривень.

Щодо надання боржнику строку для самостійного виконання рішення, суд звертає увагу, що аліментні платежі відповідно до рішення Артемівського районного суду Донецької області суду стягуються з ОСОБА_2 щомісячно, тобто носять періодичних характер.

Враховуючи наведене, керуючись статтею 377-1 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом пяти днів з дня її постановлення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук