Справа № 490/8600/15-ц
н/п 2/490/4163/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

29 грудня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 грудня 2006 року у загальному розмірі 233 168 грн. 12 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 2 331 грн. 68 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/8600/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом до відповідача, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 (для придбання авто) від 13 грудня 2006 року у загальному розмірі 1 317 489 грн. 10 коп., з яких: 789 322 грн. 83 коп. заборгованість за тілом кредиту; 528 166 грн. 26 коп. заборгованість за відсотками.

В обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом посилався на те, що між сторонами було укладено Кредитний договір, однак ОСОБА_3 його належним чином не виконував, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед Банком у вищезазначеному розмірі.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», в якому просив визнати вищезазначений Договір про надання споживчого кредиту, посилаючись на те, що Банком при укладенні договору не було виконано вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач за зустрічним позовом посилався також на те, що до оспорюваного договору було включено умови, які, на його думку, є явно несправедливими та дискримінаційними по відношенню до споживача, а також зазначав, що ОСОБА_3 при укладенні договору хоча і діяв добровільно, однак не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням договору та наслідків його укладення через ненадання Банком повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок користування та супутні послуги.

Представник Банку у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просила про його задоволення.

Проти зустрічного позову заперечувала, при цьому надавши до суду письмові заперечення. В своїх запереченнях представник Банку зазначала, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку було ознайомлено у письмовій формі із усіма умовами договору, про що свідчить п. 9.13 Кредитного договору. Крім того, посилалася на те, що ОСОБА_3 у своєму позові не вказано чітко правової підстави, з якої Кредитний договір має бути визнаний недійсним.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. При цьому, заявою від 22.10.2015 року заявив про пропуск Банком строків позовної давності та просив застосувати відповідні правові наслідки до вимог про стягнення заборгованості.

Крім того, також зазначав, що Банком не було надано жодних доказів того, що грошові кошти дійсно було надано ОСОБА_3 у встановленому договором порядку, що, на його думку, є безпосередньою підставою для відмови у задоволенні позову Банку. Проти позову також заперечував з тих підстав, що банком не було надано до суду копії ліцензії на право здійснення валютного кредитування.

Вимоги зустрічного позову представник ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі та просив про його задоволення.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, надавши при цьому до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, оскільки право вимоги за Кредитним договором було передано ПАТ «Дельта Банк» разом із кредитною справою за цим договором.

Вивчивши доводи первісного та зустрічного позовів, дослідивши матеріали та обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 13 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (після зміни найменування ПАТ «УкрСиббанк») та громадянином України ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (для придбання авто), відповідно до умов якого АКІБ «УкрСиббанк» зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 41 940 швейцарських франків для особистих потреб (на придбання автомобіля під заставу вказаного автомобіля), та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Надання кредиту здійснюється 14 грудня 2006 року шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 4600, а позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту відповідно до графіку погашення платежів, який є невідємною частиною Кредитного договору, та у будь-якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі не пізніше 11 грудня 2013 року.

При цьому, п. 1.3.1 Кредитного договору встановлено, що за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 9,2 % річних, а у подальшому підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 договору.

Позичальник зобовязується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № 618 в АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до п. 9.12 Кредитного договору уклавши цей договір, позичальник надає банку згоду, у тому числі, передавати права і обовязки банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника.

Пунктом 9.13 Кредитного договору встановлено, що підписанням даного договору позичальник свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) було укладено та нотаріально посвідчено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» придбав у ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги, у тому числі за Кредитним договором № 0 (акт прийому-передачі документації від 22.03.2012 року).

АКІБ «УкрСиббанк» свій обовязок за Кредитним договором виконав, надавши єдиноразово ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 41 940 швейцарських франків.

В той же час, ОСОБА_3 свої обовязки за Кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим у нього перед Банком станом на 31.07.2015 року за весь період виникла заборгованість у загальному розмірі 1 317 489 грн. 10 коп., з яких: 789 322 грн. 83 коп. заборгованість за тілом кредиту; 528 166 грн. 26 коп. заборгованість за відсотками.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що права Банку були порушені неналежним виконанням ОСОБА_3 умов договору.

Так, згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (щодо договору позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. ст. 1046, 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Це тягне за собою передбачені законом або договором правові наслідки, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Отже, з врахуванням викладеного та обставин справи, строк дії Кредитного договору встановлено п. 9.5 договору, відповідно до умов якого договір діє з дня його укладення і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісії або пені у разі їх нарахування.

Враховуючи, що на теперішній час сума кредиту та відсотків фактично не сплачені, на час розгляду справи у суді договір є чинним.

В той же час, строк (термін) виконання зобовязання за Кредитним договором встановлено у графіку погашення платежів та п. 1.2.2 Кредитного договору, у звязку з чим слід враховувати наступне.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань (п. 6.11), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 11 грудня 2013 року.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

В той же час, ОСОБА_3 перестав виконувати взяті на себе обовязки зі сплати кредиту, а Банк звернувся до суду із позовом до нього лише 21.08.2015 року, про що свідчить відповідний штамп на конверті. При цьому, Банк включив до суми заборгованості за Кредитним договором усю суму заборгованості.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Судом встановлено, що згідно з умовами Кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Враховуючи усе вищевикладене, а також те, що представник ОСОБА_3 заявив про пропуск Банком строків позовної давності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь Банку слід стягнути заборгованість за Кредитним договором за останні три календарні роки, які передують подачі позову до суду.

За такого, з ОСОБА_3 на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 грудня 2006 року у загальному розмірі 233 168 грн. 12 коп., з яких: 166 767 грн. 06 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 66 401 грн. 06 коп. - заборгованість за відсотками, у звязку з чим позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню.

В той же час, суд не враховує твердження представника Банку про те, що строк позовної давності має обчислюватися з дня, наступного за днем останнього платежу (11.12.2013 року), оскільки така позиція суперечить вищезазначеним обставинам.

При цьому, суд вважає такими, що не відповідають нормам законодавства України, твердження представника ОСОБА_3 про те, що ПАТ «Дельта Банк» взагалі не є належним позивачем через введення у Банку тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду. При цьому, на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (ч. 4 ст. 37 Закону).

Таким чином, ФГВФО або уповноважена особа на здійснення тимчасової адміністрації вчиняє дії від імені Банку, а ПАТ «Дельта Банк» діє в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації або на ліквідацію.

Враховуючи те, що у матеріалах справи наявна копія чинної довіреності, виданої уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_4, яка подала позов до суду, суд вважає, що позов було подано від імені та в інтересах ПАТ «Дельта Банк» правомочною особою.

В той же час, дослідивши матеріали та обставини справи, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з огляду на таке.

Так, твердження ОСОБА_3 та його представника про те, що Банком при укладенні договору не було виконано вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», спростовуються наявними у матеріалах доказами.

Зокрема, як було зазначено вище, пунктом 9.13 Кредитного договору встановлено, що підписанням даного договору позичальник свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказаний договір в цілому, та відповідна сторінка договору зокрема, підписана позичальником, факт підпису ним не оскаржувався, що, на думку суду, свідчить про безпідставність тверджень про порушення Банком вимог зазначених вище нормативно-правових актів, і не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, суд не погоджується із твердженням ОСОБА_3 та його відповідача про те, що до оспорюваного договору було включено умови, які, на його думку, є явно несправедливими та дискримінаційними по відношенню до споживача; що ОСОБА_3 при укладенні договору був позбавлений можливості внести до договору власні умови.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.09.2013 року у справі № 6-40цс13, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак:

1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України);

2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін;

3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

При цьому, обовязок доказування вказаних обставин, в силу ст. 60 ЦПК України, покладається саме на ОСОБА_3, який, однак, жодних доказів наявності в умовах вищезазначених ознак несправедливості не надав; не зазначив, які конкретно умови, на його думку, є несправедливими.

Крім того, ОСОБА_3 не надав до суду жодних доказів того, що він мав намір внести до Кредитного договору які-небудь власні умови, у звязку з чим суд критично ставиться до вищезазначених тверджень, що, в свою чергу, не може виступати підставою для визнання Кредитного договору недійсним.

Суд також критично оцінює твердження представника ОСОБА_3 про те, що позивач за зустрічним позовом грошові кошти не отримував, оскільки зазначене у повному обсязі, на думку суду, спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому також суд не приймаэ до уваги твердження представника позивача за зустрічним позовом про те, що договір має бути визнаний недійсним через ненадання Банком копії ліцензії на право здійснювати валютне кредитування.

Так, відповідно до п. 8.1 Кредитного договору підписанням договору Банк підтверджує, що у нього є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним Договором. Доказів на спростування вказаної обставини представником ОСОБА_3 не надано.

Крім того, суд також враховує той факт, що позиція ОСОБА_3 та його представника щодо підстав визнання Кредитного договору недійсним фактично є суперечливою, що, на думку суду, є прагненням відповідача за первісним позовом уникнути відповідальності за неналежне виконання обовязків за Кредитним договором.

Враховуючи усе вищезазначене, суд вважає, що вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі.

Згідно вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2331 грн. 68 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 грудня 2006 року у загальному розмірі 233 168 грн. 12 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 2 331 грн. 68 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН