Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1642/15-ц
Провадження № 2/376/826/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2015 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

встановив:

Позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок за № 166 по вул. Червоноармійська у с. Шамраївка Сквирського району Київської області з відповідними господарськими будівлями і спорудами посилаючись на те, що 26.03.2014 року помер її батько ОСОБА_4.

Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке складається з житлового будинку за № 166 по вул. Червоноармійська у с. Шамраївка Сквирського району Київської області.

Вона являється спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину, шляхом подачі заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини . Проте оформити спадщину в установленому законом порядку не має можливості, у звязку з тим, що за життя її батько належним чином не оформив спадкових прав після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 03.05.2004 року і яка являлась титульним власником спадкового житлового будинку.

Інші спадкоємці за законом відсутні. .

Позивач у судове засідання не зявилася звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у її відсутність та просила ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області у судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, заперечень не має.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК Українивстановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК Українине підлягають доказуванню.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, зважаючи на відсутність сторін по справі, суд при вирішенні справи приймає до уваги ті обставини, на які посилається позивач, та докази, що надані на їх підтвердження.

Судом встановлено, що спадковий житловий будинок за № 166 по вул. Червоноармійська у с. Шамраївка Сквирського району Київської області являвся спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

З довідки за № 686 від 10.09.2014 року виданої виконавчим комітетом ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району вбачається, що у спадковому житловому будинку на момент смерті ОСОБА_5, яка сталася 03.05.2004 року був зареєстрований чоловік спадкодавця ОСОБА_6 та син ОСОБА_4.

З довідки за № 687 від 10.09.2014 року виданої виконавчим комітетом ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району вбачається, що у спадковому житловому будинку на момент смерті ОСОБА_6, яка сталася 21.03.2005 року був зареєстрований син спадкодавця син ОСОБА_4.

26.03.2014 року ОСОБА_4 помер.

Статею 3 ЦПКпередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3і 4 ЦПК).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні спори не інакше як за зверненням юридичних чи фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стосовно вимоги, щодо визнання права власності на нерухоме майно ( житловий будинок) суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд, звертає увагу, що у зазначеній нормі, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності :

1) якщо це право не визнається іншими особами (за умовами, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права, осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах , повинні захищатись за допомогою відповідних норм інститут зобовязального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності може бути особа, яка є вже власником майна, а відповідачем будь-яка особа яка сумнівається у належності майна позивачеві, має власний інтерес тощо.

Даної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який у п.37 пленуму від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» зазначив, що з урахуванням положень частини першої статті 15та статті 392 ЦКвласник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ст. 182 ЦК України).

З вище наведеного, суд, приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно виникає тільки з моменту його державної реєстрації, а тому відкриття спадщини передбачене ст.. 1268 ЦК України не означає виникнення у спадкоємців права на спадщину (обєкт спадкування), а означає лише виникнення права на прийняття чи відмову від неї.

Законом України «Про нотаріат» визначено, що саме нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. ( ст.34). Отже встановлення , належності нерухомої речі спадкоємцеві є компетенцією нотаріату України , який є правоохоронним органом, а тому вчинення таких дій не належить до компетенції судових органів, які лише реалізують функцію правового захисту в разі порушення, невизнання чи оспорювання цивільного права та охоронюваного законом інтересу.

Це знайшло також своє відображення і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року у якому зазначив, що : главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування"(далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7).

Враховуючи вище викладене та те, що набуття права власності регулюються окремим правовими нормами, суд, приходить до висновку, що заявлена вимога є передчасною та задоволенню не підлягає, а заявлена з метою щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно та можливо у зловживанні правом (приховування інших спадкоємців, заборони на відчуження або арешт майна тощо.)

Крім того, суд, звертає увагу, що позивачем не ставились вимога про визначення обсягу спадкового майна, після смерті кожного із спадкодавців, у звязку з чим у суду відсутня реальна можливість перевірити чи складалися спадкодавцями заповіти, чи перебуває спадкове майно під арештом, заставою, чи існують інші спадкоємці або особи, які мають право на обовязкову частку у спадковому майні тощо.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

У п. 1 листа ВССУ N 24-753/0/4-13зазначено про обов'язковість у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

У матеріалах справи, наявний тільки інформаційний лист, у якому зазначено, що у майбутньому нотаріус може відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нотаріус не має можливості визначити частки співвласників житлового будинку тощо.

Також, суд, звертає увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу Українита інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції Українирішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Під час розгляду справи судом було встановлено та стверджується матеріалами справи, що позивач не набув права власності на спадкову масу в установленому законом порядку, відповідач орган місцевого самоврядування ніяким чином не порушила права позивача, окрім того порушення прав позивача взагалі відсутні, оскільки позивач, прийняв спадщину, нотаріус не відмовляв у видачі Свідоцтва про права на спадщину, а тому суд, приходить до висновку, що позов фактично спрямований на визнання права власності на спадкове майно без додержання встановленої законом процедури тощо, а тому названий нею інтерес не пов'язаний з її суб'єктивними правами і тому не підлягає правовому захисту і не може вважатись законним інтересом. Крім того цей інтерес спрямований на ущемлення прав відповідачів та можливо інших осіб, зважаючи на те, що у суду відсутні реальні можливості на виявлення інших спадкоємців, кредиторів тощо.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК Українисуд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, згідно з частиною третьоюякої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,60,131,212-215,218,356 ЦПК

постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року,суд,-

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_7