Справа № 2/489/1449/15 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 серпня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Позивачка вказувала на те, що 29.03.2014 року в м.Очакові Миколаївської області померла її мати-Леміш ОСОБА_2. Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належала спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу №26 від 21.02.1996 року, укладеного товарною біржею «Нерухомість-Південь». У звязку з цим вона у встановлений законом строк звернулася до Другої Очаківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з недодержанням форми правочину за яким спадкодавиця набула нерухоме майно у власність.

Посилаючись на ті обставини, а також на те, що померла ОСОБА_3 є власником вказаного вище нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу, на яке її право власності за життя і до теперішнього часу ніким не оспорювалося, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом в судовому порядку.

Ухвалою суду від 28.07.2015 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено інших спадкоємців, рідних синів померлої ОСОБА_4 і ОСОБА_5

В судовому засіданні позивачка підтримала позов. Просила про його задоволення.

Представник Миколаївської міської ради та треті особи в судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи судом повідомлялися судом належним чином.

Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу у відсутність представника Миколаївської міської ради, та ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2014 року померла мати позивачки ОСОБА_3

Як слідує зі спадкової справи № 86/2014 до майна померлої ОСОБА_3, заведеної 6 серпня 2014 року нотаріусом Другої Очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області 6 серпня 2014 року позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері.

В матеріалах спадкової справи також містяться заяви від синів померлої: ОСОБА_5, ОСОБА_4 від 28.08.2014 року, в яких вони відмовляються від прийняття спадщини за законом після смерті матері.

Постановою нотаріуса від 01.10.2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру № 45, що розташована по вул.Космонавтів,150 в м.Миколаєві після смерті матері ОСОБА_3 у звязку з недодержанням форми правочину, за яким спадкодавицею набуто у власність вказану квартиру.

За положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.02.1996 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також на той час неповнолітній ОСОБА_10, були власниками квартири АДРЕСА_1.

21.02.1996 року між ними, як продавцями, та ОСОБА_3, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Цей договір було зареєстровано товарною біржею «Нерухомість-Південь» за № 26 в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю від 21.02.1996 року.

Встановлені обставини свідчать про те, що на час домовленості про купівлю ОСОБА_3 квартири діяв Цивільний кодекс УРСР, норми якого і регулювали порядок укладення таких угод та умови їх дійсності.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений фізичною особою, мав бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації органом місцевого самоврядування. Наслідком недотримання вимоги щодо нотаріальної форми договору є недійсність договору.

Аналіз зазначеної норми та статті 128 ЦК УРСР дає підстави вважати, що право власності у набувача майна за договором, який потребував нотаріальної форми, виникає з моменту укладення договору у передбаченій законом формі.

За правилами частини 2 статті 47 ЦК УРСР угоду, яку укладено з порушенням вимог щодо обов'язкової нотаріальної форми, може бути визнано в судовому порядку дійсною, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення.

При вирішенні цього питання, суд має перевірити, чи були в наявності передбачені законом обмеження щодо укладення угоди, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов ( пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними").

Проте з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належала співвласникам на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного, внаслідок чого предмет купівлі-продажу визначено не було.

Крім того, співвласником квартири станом на 21.02.1996 року був ОСОБА_10, який на час угоди не досяг повноліття.

Відповідно до статей 79, 145 ЦК УРСР обов'язковою умовою відчуження майна неповнолітніх є дозвіл органів опіки та піклування.

Отже, станом на 1996 рік договір купівлі-продажу квартири мав бути укладений з дотриманням вищеназваних умов.

Таким чином, вирішуючи питання про склад спадкового майна, суд повинен перевірити і факт належності його спадкодавцеві, тобто в даному випадку дійсність укладеної угоди купівлі-продажу.

А тому, при розгляді даного позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування, суду мають бути надані докази дійсності угоди, на підставі якої набуто у власність спадкове майно, або такі обставини мають бути обовязковим предметом розгляду справи, за умови заявлення відповідних вимог та залучення усіх заінтересованих осіб, яких стосується вирішення даного спору, та які мають відповідати за позовом, в тому числі і інших спадкоємців у справі.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, визначений законом.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, інтереси та права юридичних осіб у спосіб визначений законом.

Перелік способів захисту права, передбачений ст. 16 ЦК не є вичерпним, а тому суд може захистити право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Кожна особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права самостійно обирає способи його захисту, а суд відповідно до приписів ст. 11 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

В той же час, суд не вправі без згоди позивача, змінити спосіб захисту порушеного права та вирішити спір на інших підставах, ніж зазначено у позовній заяві.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 наполягала на розгляді справи саме в межах заявленого нею позову, наявних у справі доказів, і саме до визначеного нею в позові відповідача - Миколаївської міської ради, що, на її думку і має відповідати за позовом.

Відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачкою не надано суду достовірних допустимих доказів щодо належності спірної квартири спадкодавиці, а відтак приходить до висновку, що заявлений нею позов про визнання за нею права власності на спадкове майно є передчасним, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.А. Спінчевська