АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3277/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1718/15Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Прядкіної О.В., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення моральної шкоди, треті особи: орган опіки та піклування Октябрської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення моральної шкоди, треті особи: орган опіки та піклування Октябрської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - задоволено частково.

ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, вселено в квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 243,60 гривень.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2015 року скасувати та ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. Апелянт вказував на те, що рішення місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, а також таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з'ясовані обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилось за участі сторін та їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувала з 07.11.2003 року у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу в них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 10.01.2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7). Згідно висновку, затвердженого рішенням виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради (а.с.24) визнано доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 із матір'ю ОСОБА_3

Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.12-13). За вказаною адресою зареєстровано місце проживання позивачки та неповнолітнього сина (а.с.9, 11), проте відповідач не допускає ОСОБА_3 у помешкання. Ці обставини ніким із сторін не заперечуються.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка з малолітнім сином, в установленому законом порядку набули право користування спірною квартирою, яка належить відповідачу ОСОБА_2, а відповідно до положень ч.4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин із відповідачем не позбавляє їх даного права, при цьому відповідач чинить їм у цьому перешкоди, позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом вселення позивачів у вказане житлове приміщення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 47 Конституції України гарантовано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що визначено ч.4 ст.9 ЖК України.

Згідно ст.156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Положення, які закріплюють право користування особи, яка є членом сім'ї власника, житла відображені також і в п. 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивачкою було доведено порушення житлових прав її та сина, їх вимоги підлягають задоволенню, а порушені права захисту, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто вселення їх у спірне житлове приміщення.

Доводи апелянта, про те, що з моменту розірвання шлюбу, позивачка втратила право на користування житловим приміщенням (ст.ст. 405, 406 ЦК України), а саме квартирою № 106 по вул. Калініна, 19 є необґрунтованими, оскільки набуття права користування житловим приміщенням не пов'язано з фактом укладення шлюбу чи його розірвання, а виникає в порядку та з підстав визначених чинним житловим законодавством.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в цій частині, так як вони відповідають зібраним у справі доказам, надана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, і закон який їх регулює.

Відповідно до п. п. 2, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених Цивільним Кодексом України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Беручи до уваги доводи позивачки, якими остання обґрунтовувала в чому полягає завдана їй моральна шкода та надані докази, наведені положення законів та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, на думку колегії суддів, висновки місцевого суду про відмову в задоволенні вимог про стягнення моральної /немайнової шкоди/ також є обґрунтованими виходячи з наступного: - позивачкою не надано до суду як доказів, які б підтверджували, що діями відповідача завдано шкоди її здоров'ю; - чинним законодавством прямо не передбачено право позивачки на відшкодування моральної шкоди за обставин при яких було порушено її право користування житлом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 308 ,314,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити .

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин