Справа № 464/2543/14 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/5345/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представника відповідача ГУ ДКСУ у Львівській області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника адвоката ОСОБА_4 та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в особі представника ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до держави Україна в особі Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою субєкта владних повноважень, -

в с т а н о в и л а:

13.03.2014 року ОСОБА_3 звернувся в Сихівський районний суд м. Львова із позовом до держави Україна в особі Сихівського ВДВС ЛМУЮ, Державної казначейської служби України в особі ГУ ДКСУ у Львівській області, у якому просив: стягнути з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку 23974,87 грн. збитків та 10000,00 грн. моральної шкоди, завданих протиправною поведінкою головного державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ та судові витрати у справі (а.с.3-7).

13.06.2014 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова (а.с.70-73), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2014 року (а.с.107-111), у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 року зазначені рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди скасовано та постановлено справу в цій частині передати на новий розгляду до суду першої інстанції (а.с.147-149).

Таким чином, предметом нового судового розгляду в суді першої інстанції був спір лише щодо відшкодування моральної шкоди.

Оскарженим заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05.06.2015 року (а.с.172-174), заява про перегляд якого ухвалою від 06.07.2015 року залишена без задоволення (а.с.193-194), позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задоволено частково, ухвалено стягнути з держави Україна в особі ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. та судові витрати у справі в розмірі 243,60 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача адвокат ОСОБА_4 вказує, що, на його думку, судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема зазначає, що незважаючи на те, що судом встановлено тривалість та глибину душевних страждань, наявність психологічного дискомфорту, втрату нормальних життєвих звязків та необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, такий визначив суму компенсації в розмір 1000,00 грн., що на його думку є явно недостатнім, зважаючи на обставини заподіяння шкоди.

На підставі вказаного, просить оскаржене рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши на користь ОСОБА_3 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. (а.с.108-109).

Представник ГУ ДКСУ у Львівській області ОСОБА_5 у поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржене рішення ухвалено за неповно зясованих обставин справи та з порушенням норм матеріального права. Зокрема вказує, що на його думку, судом першої інстанції не враховано, що на сьогоднішній день відсутній закон щодо відшкодування шкоди, завданої громадянину органом державної влади та відсутній механізм відшкодування такої шкоди. Крім того, просить апеляційний суд звернути увагу на те, що на обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди позивачем не надано жодних належних доказів. Також вказує, що ДКСУ не є представником держави Україна, не брала участі у справі, а тому, на його думку, суд вирішив питання про права та обовязки особи, яка не брала участі у справі.

На підставі вказаного, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. При цьому, зазначає, що стягнений оскарженим рішенням судовий збір слід було повернути особі, яка його сплатила, а не стягувати із Державного бюджету України.

Заслухавши пояснення представника відповідача ГУ ДКСУ у Львівській області, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як вбачається із тексту оскарженого рішення, суд першої інстанції при його ухваленні виходив з того, що наявні всі підстави цивільно-правової відповідальності за завдану моральну шкоду та враховуючи ступінь втрати нормальних життєвих звязків та необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, глибину психологічного дискомфорту, зважаючи на вимоги розумності та справедливості дійшов висновку, що достатнім розміром грошової компенсації завданої моральної шкоди буде 1000,00 грн..

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст.23 ЦК України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Конституцією України, а саме ст.56, гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено перелік випадків, за яких моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. При цьому, відповідно до п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України перелік таких випадків не є вичерпним та може закріплюватися іншими законами.

У відповідності до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що чинне законодавство допускає відшкодування моральної шкоди завданої державним виконавцем і така шкода, завдана особі в результаті дій чи бездіяльності державного виконавця, підлягає відшкодуванню державою за наявності загальних підстав цивільно-правової відповідальності, а саме: наявності шкоди; протиправності діяння особи, яка заподіяла шкоду; наявності причинного звязку між завданою шкодою і діянням особи, яка заподіяла таку шкоду та, згідно ч.1 ст.1173 ЦК України, не залежно від вини останньої у заподіянні зазначеної шкоди.

Законність такого висновку колегії суддів, підтверджується і розясненнями Верховного Суду України, наданими в абз.2 п.5 постанови Пленуму №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.03.2013 року №6-48цс13.

Як вбачається із ухвал Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.08.2013 року та 25.10.2013 року, які набрали законної сили, такими визнано неправомірною та протиправною бездіяльність державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_6 щодо невжиття заходів для належного здійснення виконавчих проваджень №36757551 і №37783438 та скасовано, як незаконні, її постанови про закінчення таких виконавчих проваджень.

При цьому, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що в результаті бездіяльності зазначеного державного виконавця порушено права стягувача у виконавчих провадженнях ОСОБА_3 (а.с.19-22).

Відтак, на підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність шкоди, завданої позивачу в результаті протиправної бездіяльності державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ, яка полягає у втраті позивачем нормальних життєвих звязків та в необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя у звязку із невиконанням рішення суду про стягнення на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, права ОСОБА_3, згідно згаданих ухвал Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, порушені в результаті недбалості державного виконавця, що проявилася в результаті невиконання нею свого обовязку щодо вжиття заходів, необхідних для своєчасного і повного виконання рішення суду.

Аналогічного висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25.03.2015 року, якою скасував попереднє рішення суду у цій справі та ухвалу апеляційного суду, якою зазначене рішення було залишено без змін.

Обґрунтовуючи розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду суд першої інстанції виходив із тривалості та глибини фізичних та душевних страждань позивача спричинених психологічним дискомфортом, втратою нормальних життєвих звязків та необхідністю додаткових зусиль для організації свого життя, проте врахувавши вимоги розумності і справедливості стягнув на користь позивача компенсацію у розмірі 1000,00 грн..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, при цьому відхиляючи доводи апеляційної скарги представника позивача, оскільки аргументи останнього не підтверджуються, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, жодними доказами, а відтак твердження позивача та його представника про те, що справедливою сатисфакцією перенесених моральних страждань є 10000,00 грн. колегія суддів вважає необґрунтованою та безпідставною.

Доводи представника відповідача ГУ ДКСУ у Львівській області щодо відсутності закону про відшкодування моральної шкоди, завданої особі органом державної влади і механізму відшкодування такої, колегія суддів відхиляє на підставі наведених вище норм чинного законодавства.

Спростовуючи аргументи ГУ ДКСУ у Львівській області про те, що Державна казначейська служба не є представником держави Україна, колегія суддів, на підставі п.п.1, 11 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України та п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затверджену указом Президента України від13.04.2011 року №460/2011, вважає, що оскільки ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем підлягає відшкодуванню за рахунок держави то обовязок з відшкодування такої покладається на органи Державної казначейської служби України, які повинні в таких випадках, залучаться до участі у справі в якості відповідачів.

Аналогічну позицію займає і Верховний суд України, який в абз.2 п.10-1 постанови Пленуму №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав відповідне розяснення.

Таким чином, на підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції сформовані на підставі повно та всебічно досліджених матеріалів справи, з наданням обєктивної оцінки всім можливим доказам у справі. Такі висновки в повній мірі відповідають обставинам справи, ґрунтуються на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг таких висновків суду не спростовують. Відтак колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційні скарги представника Головного управління Державно казначейської служби України у Львівській області ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_7