Справа № 504/140/15-ц>
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

судді Рудніцького В.А.,

при секретарі Кривошеєнко В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Комінтернівське Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування - недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири №9 в будинку №3, розташованому по провулку Травневому в с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області серії НАЕ 181651 від 12 листопада 2014 року, який був укладений між нею та ОСОБА_3, та зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 2142, та поновити її право власності на вказану квартиру, посилаючись на неможливість вирішення даного спору в позасудовому порядку.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача послався на те, що 12 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір дарування квартири №9 в будинку №3, розташованому по провулку Травневому в с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області серії НАЕ 181651, який був зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 2142. Вказаний договір був укладений на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року. Натомість, даний договір був втрачений, та 18 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала дублікат вказаного договору, який був перереєстрований 30 січня 2014 року, після чого договір купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року втратив свою юридичну силу.

Під час посвідчення договору дарування нотаріус порушила вимоги ст.ст. 47,55 Закону України «Про нотаріат», оскільки, нотаріус повинна була впевнитися в тому, що надані сторонами документи відповідають закону, а сторони розуміють правові наслідки укладання договору. Натомість, нотаріус не виконала вказані вимоги та посвідчила договір дарування на підставі недіючого договору купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року.

Після укладення договору дарування ОСОБА_1 звернулася до відділу нотаріату зі скаргою, за результатами розгляду якої, нотаріус ОСОБА_2 була направлена на підвищення кваліфікації.

Крім цього, пакет документів, необхідний для укладення договору дарування був виготовлений відповідачем ОСОБА_3 на підставі недійсної довіреності.

Про обставини укладення договору дарування він нічого повідомити не може, оскільки особисто там присутнім не був, а його довіритель ОСОБА_1 йому про них не розповідала.

Позивач ОСОБА_1, явку якої було визнано судом обовязковою, до суду не зявилася, посилаючись на погіршення стану здоровя, у звязку із чим, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наданих доказів та з урахуванням пояснень учасників судового процесу.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

В обґрунтування своїх заперечень, відповідач ОСОБА_2 та її представник послалися на те, що напередодні 12 листопада 2014 року до неї звернувся ОСОБА_3 щодо посвідчення договору дарування. Встановивши, що надані сторонами документи відповідають діючому законодавству, а заборони на відчуження предмету договору відсутні, вона призначила угоду на 12 листопада 2014 року. 12 листопада 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приїхали до нотаріальної контори раніше призначеного нею часу, то вона надала їм для ознайомлення текст договору. Ознайомившись з текстом договору, сторони пройшли до неї в кабінет, де вона розповіла їм про юридичні наслідки укладення договору дарування. Оскільки, у сторін не було жодних зауважень до тексту договору, умов його укладення та юридичних наслідків його підписання, вона надала їм для підписання оригінал договору. Оскільки сторони договору бажали настання правових наслідків, передбачених договором дарування, то вони його підписали без жодних зауважень. Під час підписання договору дарування у сторін не було жодних зауважень ні до нотаріуса, ні один до одного. Після підписання договору сторони залишили приміщення нотаріальної контори.

Через деякий час до неї в кабінет повернулася ОСОБА_1 та стала вимагати від неї відмінити укладений договір. Причини такої поведінки ОСОБА_1 їй невідомі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач та його представник послалися на те, що в 2008 році він познайомився з ОСОБА_1 Через деякий час вони почали підтримувати фактичні шлюбні стосунки та навіть збиралися одружитися. Через те, що вони фактично проживали однією сімєю, він постійно надавав їй матеріальну допомогу. За час сумісного проживання він придбав ОСОБА_1 автомобіль та спірну квартиру. За взаємною згодою все майно було вирішено оформити на ОСОБА_1. В 2012 році ОСОБА_1 повідомила йому, що бажає розлучитися. За домовленістю між ними було вирішено, що автомобіль марки «Мерседес» залишиться ОСОБА_1, а йому - квартира, у звязку із чим, ОСОБА_1 видала на його імя генеральну довіреність для переоформлення квартири та передала йому правовстановлюючі документи на неї.

Після досягнення вказаної домовленості, він почав оформлення проведеної ним реконструкції квартири. Про те, що ОСОБА_1 з часом відмінила видану на його імя довіреність йому відомо не було, хоч вони неодноразово спілкувалися з нею після цього. Через деякий час він отримав нове свідоцтво на реконструйовану квартиру на імя ОСОБА_1. Після отримання нового свідоцтва про право власності на квартиру до нього прийшла ОСОБА_1 та стала просити у нього гроші для вирішення власних проблем. На її прохання, він повідомив їй, що доки вона не виконає взятих на себе обовязків щодо переоформлення на його імя квартири, він навіть не бажає її слухати. Після чого, ОСОБА_1 повідомила йому, що згідна на переоформлення належної йому квартири. Він запропонував їй укласти договір дарування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, на що ОСОБА_1 погодилася. Після консультації у нотаріуса ОСОБА_2 він повідомив ОСОБА_1, що для укладення договору дарування їй необхідно знятися з реєстрації та зареєструватися в м. Одесі, що вона і зробила в добровільному порядку. В день укладення договору він та ОСОБА_1 зявилися до нотаріуса, де уклали договір дарування. Після укладення договору дарування ОСОБА_1 стала вимагати від нього гроші, а коли він відмовив їй, то вона почала вимагати від нотаріуса відмінити укладений договір дарування.

На його думку, дії ОСОБА_1 носять шахрайський характер. В даний час за заявою нотаріуса ОСОБА_8 порушено кримінальне провадження щодо неправомірних дій ОСОБА_1

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому іншій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру.

Судом встановлено, що з 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 почали підтримувати фактичні шлюбні стосунки. Перебуваючи в фактичних шлюбних стосунках, сторони вирішили одружитися, через що, почали вести спільний сімейний бюджет. За час сумісного проживання з ОСОБА_1 ОСОБА_3 придбав автомобіль марки «Мерседес» та квартиру №9 в будинку №3, розташованому по провулку Травневому в с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області. Через те, що ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_9 Федерації, та придбання майна, розташованого на території України викликало у нього деякі складнощі, за взаємною згодою все майно було вирішено оформити на ОСОБА_1.

В 2012 році за бажанням ОСОБА_1 сторони припинили фактичні шлюбні стосунки, та за взаємною домовленістю вирішили, що автомобіль марки «Мерседес» залишиться у ОСОБА_1, а квартира перейде у власність ОСОБА_3. На підтвердження досягнутої домовленості ОСОБА_1 видала на імя ОСОБА_3 нотаріально посвідчену генеральну довіреність для переоформлення квартири на його імя та передала йому правовстановлюючі документи на неї. Після отримання довіреності від ОСОБА_1 ОСОБА_3 почав оформлення проведеної ним реконструкції квартири. Про те, що ОСОБА_1 з часом відмінила видану на його імя довіреність ОСОБА_3 повідомлено не було, ні нотаріусом, яка видала довіреність, на ОСОБА_1.

За результатами оформлення реконструйованої квартири 28 березня 2013 року ОСОБА_3 отримав нове свідоцтво про право власності на імя ОСОБА_1. Після отримання ОСОБА_3 нового свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_1 звернулася до нього та стала просити гроші для вирішення власних проблем. На прохання ОСОБА_1, ОСОБА_3 відповів їй, що розгляне його лише після того, як вона виконає взяті на себе обовязки за раніше досягнутою домовленістю щодо розподілу майна, на що ОСОБА_1 погодилася без всяких додаткових умов.

За пропозицією ОСОБА_3, сторони вирішили укласти договір дарування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, у звязку із чим ОСОБА_1 в добровільному порядку знялася з реєстрації в спірній квартирі та зареєструвалася в м. Одесі.

12 листопада 2014 року сторони зявилися до нотаріуса, де уклали договір дарування.

Перед укладанням договору дарування нотаріус встановила їх дійсні наміри та обсяг їх дієздатності, розяснила сторонам про юридичні наслідки укладення договору. Під час укладення договору у сторін не було жодних зауважень до тексту договору, умов його укладення та юридичних наслідків його підписання, ні до нотаріуса, ні один до одного.

Після укладення договору дарування ОСОБА_1 стала вимагати від ОСОБА_3 гроші на вирішення власних проблем, а коли ОСОБА_3 відмовив їй, то ОСОБА_1 почала вимагати від нотаріуса відмінити укладений договір дарування, посилаючись на те, що у неї є інший правовстановлюючий документ - дублікат свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру.

Проте, суд не приймає до уваги вказаний факт, як довід представника позивача для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_1, якій достовірно було відомо про наявність у неї дубліката свідоцтва про право власності, під час укладення договору дарування від 12 листопада 2014 року особисто засвідчила, що об'єкт договору дарування - квартира, що знаходиться за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с. Фонтанка, провул. Травневий,3 належить їй на підставі свідоцтва про право власності, індексний номер: 1730852, виданого Реєстраційною службою Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області 28 березня 2013 року (п.п. 1.3. Договору), який було надано нотаріусу, та те, що від обдарованого не приховано обставини, які мають істотне значення для цього договору (п.п. 3.1.).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що на момент укладення договору дарування позивач ОСОБА_1 була ознайомлена з його змістом, та бажала настання юридичних наслідків, передбачених даним договором.

Суд також не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що документи, необхідні для укладення договору дарування були виготовлені ОСОБА_3 на підставі довіреності, яку вона відмінила, оскільки, жодних зауважень з цього приводу під час укладання договору дарування позивач не висказувала, та була згодна з процесом і умовами укладання договору. Крім цього, як було встановлено в ході судового розгляду справи, ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про відміну ОСОБА_1 довіреності.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів невиконання яких є підставою для визнання правочинів недійсними.

Відповідно до змісту Постанови Пленуму ВСУ№ 9 від 06.11.09р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК).

Проте, позивачем не було надано до суду жодних доказів щодо порушення відповідачами вимог, встановлених ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а в ході судового розгляду справи їх встановлено не було.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що позивач ОСОБА_1 під час укладання договору дарування була обізнана про умови договору та його правові наслідки, розуміла наслідки його укладання та значення своїх дій, а також бажала їх настання. Крім цього, суд враховує, що позивач ОСОБА_1 вчинила ряд підготовчих дій, необхідних для укладення вказаного договору (зняла з реєстраційного обліку осіб, які були зареєстровані у вказаній квартирі, змінила своє місце реєстрації) про що самостійно надала нотаріусу відповідні документи.

Позивачем не було доведено обгрунтованості своїх доводів та не надано доказів на їх підтвердження, у звязку із чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 202, 203, 717 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування - недійсним відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: