н/п 2/490/2278/2015 Справа № 490/433/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Кваша С.О. з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, покладення зобов'язань, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк), просила визнати недійсними кредитний договір № NKGDGA00000004 та договір іпотеки № 970, укладені між сторонами 08 червня 2007 року, а також зобовязати відповідача провести розрахунок взаємних зобов'язань за курсом НБУ станом на 08 червня 2007 року. В обгрунтування позову ОСОБА_2 послався на ті обставини, що під час підписання кредитного договору відповідачем були порушені її законні права так як договір за своїм змістом і текстом він не відповідає законодавству України та інтересам позичальника. Так, кредитний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 524 ЦК України щодо валюти кредитування, яка має бути виражена виключно в гривні, або в її еквіваленті до іноземної валюти, що має наслідком порушення установленого в державі режиму валютного регулювання та розрахунків між сторонами (ст. 192, 533 ЦК України). Як на думку позивача ОСОБА_3, який в односторонньому порядку отримав ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, не має права видавати кредити фізичній чи юридичній особі резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті. Згідно тверджень позивача, виконання нею свого обовязку з повернення ОСОБА_3 кредитних коштів в іноземні валюті, сплата процентів та комісій за своєю правовою природою є валютними операціями, що підлягають індивідуальному ліцензуванню так як є використанням іноземної валюти на території України, як засобу платежу (п/п в, г. ч. 4 ст. 5 Декрету). Крім цього, всупереч діючому законодавству Банк не повідомив позичальника у письмовій формі окремим документом про всі умови кредитування, її (ОСОБА_2В.) права як споживача послуг у будь-якому разі вважаються порушеними, оскільки під час укладення договору був порушений принцип рівності його сторін; були обмежені її права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту («Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року). Свої інтереси позивач вважала порушеними також внаслідок різких коливань курсу валют. Як на правові підстави позову позивач послалась, зокрема, на ст. 55, 99 Конституції України, ст. 203, 215, 227, 524, 548 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Згідно письмових заперечень відповідач проти позову заперечує за його безпідставністю, просить про розгляд справи у відсутність представника.

Вислухавши представника позивача, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

08 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, укладений кредитний договір NKGDGA00000004 (далі - Договір), відповідно якого банк надав позивачу споживчий кредит у сумі 44200 доларів США за умови повернення частковими щомісячними платежами, строковості (до 07 червня 2017 року) та платності.

В цей же день між сторонами укладений іпотечний договір № 970, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 предметом іпотеки забезпечені зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором № NKJNGZ04040004 з повернення кредиту, сплати інших обов'язкових платежів та фінансових санкцій.

Оцінюючи викладені факти, суд виходить з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це грошові кошти у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що Банк на підставі банківської ліцензії № 22 від 04 грудня 2001 року, зареєстрованого НБУ 19 березня 1992 року за № 92 та письмового дозволу № 22-2 від тих же дат видачі та реєстрації на здійснення операцій з валютними цінностями (з додатком) мав право 08 червня 2007 року здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За такого, твердження ОСОБА_2 про те, що Договір не відповідає вимогам законодавства України щодо валюти кредитування, порушують установлений в державі режим валютного регулювання і розрахунків між сторонами є необґрунтованими, доводи позивача ґрунтуються на невірному тлумаченні норм права.

В пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано:

«Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про національний банк України» в межах своїх повноважень прийняте Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору».

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаної операції, єдиною правовою підставою для здійснення ОСОБА_3 кредитування в іноземній валюті згідно вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, отриманими у встановленому порядку.

Отже, посилання позивача на такі підстави визнання Договору недійсним як недотримання сторонами під час укладення положень ст. 5 Декрету, що має наслідком недійсність правочину, також не ґрунтуються на положеннях закону та є хибними.

Що стосується неповідомлення ОСОБА_3 позивача щодо валютних ризиків, суд виходить з того, що зростання курсу долара США валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання Договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання Договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації. Крім цього, в ОСОБА_2 існувала можливість отримання кредиту в національній валюті.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

В силу ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків за умови наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності та вільного волевиявлення його учасників. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В свою чергу, позивачем не представлено у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів таких порушень під час вчинення сторонами спірного правочину як: порушення принципу рівності сторін, обмеження прав споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послугу.

Так, у розділі 2 Договору містяться умови, що регулюють взаємні права та обовязки ОСОБА_3 та позичальника, як і в розділі 4 викладені підстави та умови відповідальності обох сторін договору.

Відповідно ч. 1 ст. 633 ЦК України послуги у сфері банківського обслуговування є різновидом публічного договору, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обовязок здійснювати надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Що стосується посилань позивача на дисбаланс обовязків позичальника не на його користь то внаслідок специфіки надання даного виду публічних послуг таке є звичаєм ділового обороту (ст. 7 ЦК України) і не тягне порушень будь-яких прав споживача цих послуг внаслідок врегулювання відносин між сторонами правочину іншими нормативними актами, зокрема ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, позивач не був позбавлений права вибору не тільки між встановленими ОСОБА_3 формами кредитування, а й між самими банківськими установами, обравши найбільш сприятливі умови. Обов'язок повідомлення ОСОБА_3 споживача окремим письмовим документом про наявні форми та умови кредитування нічим не передбачений.

Виходячи з таких же міркувань суд вважає безпідставними посилання позивача на порушення відповідачем його прав як споживача послуг (ст. 11 Закону) як то: права вибору продукції, обмеження права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Всі ці відомості містяться у тексті Договору, підписаного позивачем.

Відповідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно… п. 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Частина 6 цієї ж статті встановлює, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Жодної з перелічених в даній статті підстав недійсності правочину суду не доведено.

З викладеного суд робить висновок про те, що Договір укладений сторонами відповідно законодавства в належній формі, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності його сторін та вільного їх волевиявлення, яке було спрямоване на реальне настання передбачених угодою наслідків. Прийняті на себе за договором цивільні права та обовязки сторони виконують належним чином протягом тривалого часу, що свідчить про дійсність його умов. Передбачених законом підстав для визнання Договору недійним не вбачається.

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсним кредитного договору, решта похідних вимог задоволенню також не підлягають.

Таким чином, позов не підлягає задоволенню повністю.

В силу ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Батченко