Справа № 428/3592/13-ц
Провадження № 2/428/213/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого суддіПосохова І.С.,

при секретаріКолядінцевій П.В.,

за участю представника позивачаНестєренка С.Ф.,

відповідачаБахмет Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, стягнення грошових витрат за зберігання спільного майна, повернення викрадених грошей та майна, стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, стягнення грошових витрат за зберігання спільного майна, повернення викрадених грошей та майна, стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач проживала з його батьком ОСОБА_3 з 1991 року по день його смерті в будинку № 65, розташованому по вул. Кірова в с. Щедрищеве м. Сєвєродонецька Луганської області, який належав йому на праві спадкування за законом від його діда. Його дід, ОСОБА_4, придбав будинок № 65 по вул. Кірова в сел. Щедрищеве на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.1982 р. за власні кошти. Після смерті діда майно успадкував батько позивача. Відповідач користувалася майном, нажитим його ріднею: меблями, ковдрами, паласами, посудом, телевізором, холодильником, городнім інвентарем, банками та бочками для засолки. За час сумісного проживання відповідача з його батьком не будувалися нові споруди, не вкладалися гроші для підтримання існуючих в належному стані. Кожен з них жив окремими грошовими касами, кожний збирав кошти для себе, пояснюючи це тим, що у випадку хвороби кожен буде лікуватися за власні кошти. Протягом життя відповідач ОСОБА_2 вимагала від його батька відписати їй частину домоволодіння, але батько їй відмовляв, пояснюючи, що домоволодіння є родинною спадщиною. 18.03.2011 року його батько, ОСОБА_3, який проживав ІНФОРМАЦІЯ_1 селище Щедрищеве м. Сєвєродонецька, помер. Після смерті батька відповідач вкрала гроші, які належали лише ОСОБА_3, у сумі 34300 грн. Відповідач також безпідставно заволоділа домовою книгою на домоволодіння по вул. Кірова, буд. 65, та не бажає її повертати. На початку квітня 2011 року вона стала вимагати від позивача гроші для придбання їй квартири. 09.05.2011 р. він з дружиною, ОСОБА_5, запропонували відповідачу ОСОБА_2 повернути вкрадені нею гроші, на що вона стала вимагати від них тринадцять тисяч доларів США на придбання квартири.

В перших числах вересня 2011 року відповідач добровільно виїхала з будинку по вул. Кірова, 65. Вона забрала все своє майно та ще захопила майно, що їй не належало, а саме: поливні шланги, крісла, поливний насос, крупорушку, інвентар, палас із зали, посуд, цукор. Таким чином, відповідач не проживає в зазначеному будинку понад три роки. Вона увесь цей час проживала у своєї доньки ОСОБА_6 в м. Сєвєродонецьку.

Відповідач не вкладає грошових та фізичних витрат на збереження домоволодіння. За час її з батьком спільного проживання і за час її відсутності в будинку після його смерті, будинок став майже зруйнований: впали паркани, прорвало водогін, не працювало опалення, відсиріли стіни, опали шпалери, почала відпадати штукатурка. Щоб зберегти спадковий будинок, позивачу довелося переїхати до нього і прийняти ряд заходів для його збереження, а саме: були відремонтовані і зроблені нові ділянки паркану, був замінений зовнішній водогін і реконструйований внутрішній з установкою раковини, мийки, унітазу і ванни, було реконструйоване опалення із заміною котла та системи газопостачання, відремонтована штукатурка, підклеєні шпалери. У всіх цих заходах відповідачка участі не приймала ні матеріальної, ні фізичної, тобто від зберігання домоволодіння в належному стані вона відмовилася. На її імя за вказаною адресою приходять квитанції про заборгованість з виплати комунальних послуг. Відповідач з вересня 2011 року жодного разу не зявилася у будинку № 65 по вул. Кірова сел. Щедрищеве м. Сєвєродонецька, де позивач з 01.10.2011 року проживає разом з сімєю, і всі обовязки, що випливають з договорів по комунальних послугах, збереження житла та домоволодіння зі спорудами, покладені тільки на нього. Виконуючи обовязки співвласника, він поніс додаткові фізичні та матеріальні витрати у розмірі 19798,32 грн. Після смерті 15.05.2013 року його брата ОСОБА_7, майно, яке повинно було належати йому дісталося позивачу.

01.10.2011 року позивач переїхав до буд. № 65 по вул. Кірова с. Щедрищеве м. Сєвєродонецька. За час проживання в будинку змушений був робити проект на газифікацію, міняти газовий котел, ставив ванну, унітаз, вмивальник, каналізацію, водопостачання до вказаного обладнання. У грудні 2011 р. та 11.02.2013 року ним було отримано від директора КП «СКС» попередження квартиронаймачеві за адресою: сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, про існуючу заборгованість з оплати послуг з вивозу сміття в сумі 66,82 грн., яка утворилася станом на 08.02.2013 р. За 2011 рік комунальні борги відповідача позивачем були сплачені, в подальшому нараховані борги з лютого 2012 року він сплачувати відмовився.

Згодом позивач уточнив свої позовні вимоги і просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Сєвєродонецького міського відділу ГУМВС України в Луганській області.

У звязку з викладеним позивач просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком № 65 по вулиці Кірова в селищі Щедрищеве міста Сєверодонецька Луганської області; зобовязати ВГІРФО Сєвєродонецького МВ ГУМВС України в Луганській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, як особу, яка не проживає за вказаною адресою фактично з вересня 2011 року; стягнути з ОСОБА_2 на його користь гроші в сумі 6589,44 грн. за встановлення нового обладнання та оплату комунальних послуг; стягнути з ОСОБА_2 на його користь вкрадені нею гроші, які належали його батькові, у сумі 34 300 грн.; зобовязати відповідача виплатити борг за вивезення відходів КП «СКС» станом на 01.04.2013 р. у сумі 77,10 грн. та борг ТОВ «Таун-Сервіс» у сумі 15,39 грн.; віднести всі судові витрати за рахунок ОСОБА_2; зобовязати відповідача повернути домову книгу на домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65; зобовязати ОСОБА_2 приймати участь фізично та матеріально у збереженні домоволодіння по вул. Кірова, буд. № 65, сел. Щедрищеве у 1/3 долі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримав позовні вимоги, підтвердив доводи, викладені у позовній заяві та додатково пояснив, що відповідач після смерті її чоловіка у 2011 році виїхала з будинку, розташованого за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, і не мешкає там по теперішній час. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на зазначене домоволодіння. Спадкоємцями за законом є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 На сьогоднішній день у звязку з тим, що відповідач відмовляється оформити спадщину, позивачу не видається свідоцтво на право власності. Також відповідач забрала домову книгу на зазначене домоволодіння, тому позивач не може належним чином зареєструватися в цьому будинку. За адресою домоволодіння утворилася заборгованість по сплаті комунальних послуг, які відповідач відмовляється сплачувати в добровільному порядку і не бажає знятися з реєстрації. Позивач змушений оплачувати розрахунки по заборгованості за відповідачку, хоча сам має пільги і звільнений від сплати комунальних послуг. Крім того, відповідач ОСОБА_2, як співвласник будинку повинна брати участь у його утриманні, але цього не робить. Позивач за власні кошти проводить роботи по утриманню домоволодіння і з приводу цього просить суд стягнути відповідні кошти з відповідача. Також, після смерті батька позивача залишалися грошові кошти в сумі 34300 грн., які відповідачка присвоїла собі, хоча вони повинні бути поділені між усіма спадкоємцями.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала в повному обсязі, суду пояснила, що зі своїм чоловіком ОСОБА_3 вона прожила 24 роки, з них: 5 років у цивільному шлюбі та 19 років в зареєстрованому. ЇЇ чоловік був на пенсії, а вона працювала та доглядала за будинком. За час сімейного життя вони зробили ремонт у кухні та гаражі. В будинку проживали лише вони вдвох. У сімейному житті в них було все добре, гроші збирали вони разом, вели спільне господарство, також їм допомагали її власні діти. Гроші були завжди спільними, вони відкладали їх на старість. Відповідна сума грошей, зазначена позивачем у позові, залишилися в неї, бо вона вважає їх спільною сумісною власністю її та померлого чоловіка. З 20 вересня 2011 року по теперішній день вона не проживає в будинку, розташованому за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65. Позивач довів її до такого стану, що вона вже не могла ходити, тому її власна донька забрала до себе жити. Ще в жовтні та листопаді вона приходила до власного будинку, але її не впустили туди. Комунальні послуги вона не сплачує, бо вона не проживає у даному будинку і не користується ними. Хоча вона і є власником частини будинку, але її звідти вигнали. Домова книга залишилася в неї. Позивач ОСОБА_1 жодного разу не звертався до неї з проханням її повернути для того, щоб зареєструватися. Всі інші документи стосовно будинку залишилися у позивача. Позивач не допомагав їхній сімї і протягом 20 років навіть не спілкувався з рідним батьком (її чоловіком).

Представник відповідача ВГІРФО Сєвєродонецького МВ ГУМВСУ в Луганській області в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обвязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з поданими заявами до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори від 05.05.2011 року ОСОБА_1 (син померлого) та від 03.06.2011 року ОСОБА_7 (син померлого) прийняли спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 147-148).

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 369619, виданого повторно 28.05.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, 15 травня 2013 року помер ОСОБА_7, про що складено відповідний актовий запис № 641 (а.с. 146).

Згідно з копією заяви ОСОБА_1 № 150 від 05.07.2013 року, поданої до Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, він прийняв спадщину після смерті свого брата ОСОБА_7, померлого 15.05.2013 року.

Згідно з повідомленням Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори № 1138/02-14 від 05.11.2014 року після смерті ОСОБА_3, померлого 18 березня 2011 року, до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулися: 22.03.2011 року ОСОБА_2, дружина; 05.05.2011 року ОСОБА_1, син; 03.06.2011 року ОСОБА_7, син. Заведена спадкова справа № 239 за 2011 рік, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося.

Таким чином, з вищенаведених матеріалів та пояснень сторін судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, яку прийняли три спадкоємця: позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та брат позивача ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права власності.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє відповідача права власності на спадщину, яку вона прийняла у встановленому ЦК України порядку, у вигляді 1/3 частини домоволодіння, а тому й визнавати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у суду відсутні законні підстави, навіть у разі непроживання власника за місцем реєстрації з вересня 2011 року.

Щодо позовної вимоги позивача про зобовязання ВГІРФО Сєвєродонецького МВ ГУМВС України в Луганській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як видно з аналізу наведених норм, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 р. № 6-57цс-11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами.

За таких обставин суд вважає, що позовна вимога позивача ОСОБА_1 про зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстрації не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 вкрадених нею грошей, які належали його батькові у сумі 34 300 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої увійшли усі права та обовязки померлого, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Оскільки померлий ОСОБА_3 за час свого життя заповіт не склав, то спадкування здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

З матеріалів справи та пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, судом не встановлено, як того, що до складу спадщини увійшли грошові кошти в сумі 34 300 грн., так і того, що відповідач ОСОБА_2 здійснила крадіжку цих грошей. Доказом протиправних дій ОСОБА_2 міг би бути вирок, ухвалений судом, яким відповідачка була б визнана винною у крадіжці цієї суми, проте доказів притягнення її до кримінальної відповідальності за протиправні дії, обєктом яких були гроші в сумі 34 300 грн. або будь-яких інших належних та доспустимих доказів на підтвердження цих обставин, позивачем суду надано не було.

За таких обставин, суд вважає, що за даною позовною вимогою позивачем обрано не передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту свого цивільного права, оскільки позивач не просив визнати ці гроші спільним сумісним майном відповідача та померлого ОСОБА_3, придбаним за час перебування у шлюбі, та не просив визнати право на спадкування частини цих грошей, а просив стягнути на його користь усі 34 300 грн.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 6589,44 грн. за встановлене обладнання та оплату комунальних послуг; зобовязання виплатити борг за вивезення відходів КП «СКС» у сумі 77,10 грн. та борг ТОВ «Таун-Сервіс» у сумі 15,39 грн. суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В судовому засіданні встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яку прийняли три спадкоємця: позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та брат позивача ОСОБА_7 Спадкоємці, які прийняли спадщину, є її власниками. Оскільки на час розгляду справи свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося і частки кожного співвласника у спільному майні не визначені, суд вважає, що вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 369 ЦК України, суд вважає, що встановлювати нове газове обладнання у домоволодінні, яке є майном спільної сумісної власності, позивач мав спільно з відповідачем або за домовленістю між ними, однак позивач вирішив сам без повідомлення відповідача здійснити встановлення газового обладнання, не узгодивши з ОСОБА_2 ціну обладнання, його марку, вартість його встановлення та інші обставини, які підлягають узгодженню між власниками в такому випадку.

За таких обставин, суд вважає необгрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача грошей за встановлене газове обладнання.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з копією договору про користування електричною енергією побутовим споживачем № 73-5-23-72 від 11.03.2009 року та з копією договору про надання населенню, яке мешкає в селищах, послуг з централізованого водопостачання та водовідведення № 1517 від 26.11.2009 року у домоволодінні, розташованому за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, встановлені засоби обліку води та електричної енергії у вигляді лічильників. Як зазначає сам позивач у своїй позовній заяві відповідач ОСОБА_2 не проживає у вищезазначеному домоволодінні з вересня 2011 року. В судовому засіданні відповідач також пояснила, що не проживає у домоволодінні, яке розташоване за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, тому і не користується комунальними послугами.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у домоволодінні з вересня 2011 року та не споживає комунальні послуги, які нараховуються не по кількості зареєстрованих у домоволодінні осіб, а згідно з лічильниками за фактичним споживанням, відповідно до яких і здійснюється оплата.

За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні даної позовної вимоги відмовити.

Щодо позовної вимоги позивача про зобовязання відповідача сплатити борг за вивезення відходів КП «СКС» та оплату комунальних послуг, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої статті 13 цього Кодексу.

За таких обставин, суд вважає, що за даною позовною вимогою позивачем обрано не передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту свого цивільного права, оскільки несплатою комунальних платежів на користь комунальних підприємств, які є виконавцями або постачальниками послуг, право позивача не порушується, а у разі наявності заборгованості порушується право комунальних підприємств на отримання оплати за надані послуги, яке й може бути захищене в судовому порядку за їхнім зверненням.

Щодо позовних вимог позивача про зобовязання відповідача повернути домову книгу на домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Сєвєродонецьк, сел. Щедрищеве, вул. Кірова, буд. 65, та зобовязати ОСОБА_2 приймати участь фізично та матеріально у збереженні домоволодіння у 1/3 долі суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Позивач посилається на те, що оригінал домової книги на домоволодіння знаходиться у відповідача ОСОБА_2, яка відмовляється надати зазначений документ позивачу, а на його думку, він має знаходитись у нього. З такими твердженнями позивача суд погодитись не може, оскільки відповідач також є власником частини домоволодіння і нарівні з позивачем має право мати документи на свою власність.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власніть зобовязує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наявність у законодавстві України вищезазначених норм, суд вважає за необхідне у задоволенні позовної вимоги про зобовязання ОСОБА_2 приймати участь фізично та матеріально у збереженні домоволодіння у 1/3 долі відмовити, оскільки діючим ЦК України вже закріплено норму, яка зобовязує власника утримувати своє майно і додаткового зазначення про це у рішенні суду не потребує.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 13, 15, 16, 317, 319, 321, 322, 328, 355, 368, 369, 379, 1217, 1218, 1220, 1223, 1261, 1267, 1278, 1296 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63 СК України, ст.ст. 3, 6, 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, стягнення грошових витрат за зберігання спільного майна, повернення викрадених грошей та майна, стягнення заборгованості за комунальні послуги, залишити без задоволення у звязку з необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Харківської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти з днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ І.С. ПОСОХОВ