УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Писаної Т.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Донецька залізниця», Володарської районної державної адміністрації, треті особи: Кальчицька сільська рада Володарського району Донецької області, відділ Держземагентства у Володарському районі Донецької області, про визнання частково недійсними розпорядження, державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права користування земельною ділянкою,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Донецької області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Донецька залізниця» (далі - ДП «Донецька залізниця»), Володарської районної державної адміністрації, треті особи: Кальчицька сільська рада Володарського району Донецької області, відділ Держземагентства у Володарському районі Донецької області, про визнання частково недійсними розпорядження, державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права користування земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 8 листопада 2002 року він на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці, що належала ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Кальчицької сільської ради народних депутатів від 26 жовтня 1995 року № 43. Після придбання будинку у 2009 році почав займатися оформленням правовстановлюючих документів на земельну ділянку на своє ім'я та дізнався, що без його відома та згоди розпорядженням Володарської райдержадміністрації від 15 грудня 2008 року № 580 земельна ділянка, на якій розташований його будинок, у складі загальної земельної ділянки площею 224,2400 га передано у постійне користування ДП «Донецька залізниця». Тому позивач просив визнати частково недійсними розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 15 грудня 2008 року № 580 та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою в частині передачі у постійне користування

ДП «Донецька залізниця» земельної ділянки площею 0,18 га, розташованої по АДРЕСА_1, а також просив визнати за ним право користування даною земельною ділянкою, оскільки дані дії Володарської районної державної адміністрації є неправомірними, а розпорядження і державний акт на право постійного користування земельною ділянкою в частині передачі його земельної ділянки - недійсними, крім того, цими актами, фактично без вилучення у нього, земельна ділянка площею 0,18 га, яка розташована під його житловим будинком та прибудинковими господарськими спорудами, передана іншій особі, чим порушено його права.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено. Визнано частково недійсними розпорядження Володарської районної державної адміністрації Донецької області від 15 грудня 2008 року № 580 та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою в частині передачі у постійне користування ДП «Донецька залізниця» земельної ділянки площею 0,18 га, розташованої по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою площею 0,18 га, яка розташована по АДРЕСА_1

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Донецької області від

5 березня 2015 року рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 листопада 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування земельною ділянкою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання права користування земельною ділянкою площею 0,18 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 5 березня

2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права користування земельною ділянкою та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що розпорядженням Володарської райдержадміністрації від 15 грудня

2008 року № 580 земельна ділянка площею 0,18 га, на якій розташований житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що належить на праві власності позивачу згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 8 листопада 2002 року, перейшла до ДП «Донецька залізниця» незаконно, а тому порушене право

ОСОБА_3 підлягає захисту шляхом часткового визнання недійсним розпорядження та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та визнання за останнім права користування земельною ділянкою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права користування земельною ділянкою та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 право власності на спірну земельну ділянку площею 0,18 га не оформив, державний акт на право власності на земельну ділянку не отримав. Крім того, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), на якій розташований житловий будинок позивача, не визначені.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_714/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 40 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_271/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до вимог ст. ст. 81 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_461/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 92 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_576/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 93 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_579/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> фізичні особи набувають право на землю внаслідок приватизації або за договором оренди. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності надається юридичним особам. У встановленому законом порядку питання про набуття права на земельну ділянку позивачем відповідними компетентними органами не вирішено.

Судом установлено, що 08 листопада 2002 року позивач ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6, договір купівлі-продажу жилого будинку, за умовами якого позивач придбав у ОСОБА_5 у власність житловий будинок № 1 з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами подвір'я, що знаходяться у АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці, належній ОСОБА_5

На усне звернення ОСОБА_3 про приватизацію земельної ділянки йому 05 лютого 2010 року відмовлено з тих підстав, що вказана ним земельна ділянка, де знаходиться житловий будинок зі спорудами по АДРЕСА_1 розташована на 1230 км, ПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_02/pravo1/T102755.html?pravo=1> 8 : 9, на землях ДП «Донецька залізниця», державний акт № 1 ДН 003420 від 21 жовтня 2002 року.

Відповідно до розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 15 грудня 2008 року № 580 ДП «Донецька залізниця» передані в постійне користування земельні ділянки загальною площею 358,24 га, в тому числі 224,24 га із земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення Кальчицької сільської ради, для обслуговування перегонів Волноваха - Маріуполь.

На виконання цього рішення ДП «Донецька залізниця» 27 січня 2009 року видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_1, згідно з яким ДП «Донецька залізниця» має право постійного користування земельною ділянкою площею 224,2400 га, яка розташована на території Кальчицької сільської ради Володарського району Донецької області, із цільовим призначенням - обслуговування об'єктів залізничного транспорту перегону Волноваха - Маріуполь.

Як вбачаться з матеріалів справи, рішенням Кальчицької сільської ради від 26 жовтня 1995 року № 43 ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, вказане рішення є чинним.

Вказаним нерухомим майном та земельною ділянкою для його обслуговування колишній власник ОСОБА_5 постійно користувався з 1995 року на підставі рішення виконкому Кальчицької сільської ради народних депутатів від 26 жовтня 1995 року № 43. ОСОБА_5 як землекористувачем сплачувався земельний податок за вказану земельну ділянку. На даний час вказаною земельною ділянкою користується позивач ОСОБА_3

Згідно із розпорядженням Володарської районної державної адміністрації вія 15 грудня 2008 року № 580 ДП «Донецька залізниця» передані у постійне користування земельні ділянки, загальною площею 358,24 га, у тому числі 224,24 га із земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення Кальчицької сільської ради для обслуговування перегонів Волноваха - Маріуполь, до яких увійшла і земельна ділянка, яка надана позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, який збудовано в 1962 році. ОСОБА_5 23 жовтня 1992 року придбав будинок у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу, посвідченим секретарем виконкому Кальчинської ради народних депутатів Володарського району Донецької області. Своє право власності ОСОБА_5 зареєстрував у встановленому на той час порядку та отримав свідоцтво на домоволодіння від 1 серпня 2002 року, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Кальчицької сільської ради від 10 липня 2002 року № 37. До складу домоволодіння увійшли: житловий будинок літ. А-1, сіни літ. а, веранда літ. а1, сарай літ. Б, літня кухня літ. В, погріб літ. В/п, уборна літ. Г, огорожа № № 1,2.

ОСОБА_3 придбав у приватну власність вказане домоволодіння на підставі нотаріально посвідченого договору від 08 листопада 2002 року. Договір зареєстрований в реєстрі за № 310 та в державному реєстрі прав власності 12 листопада 2002 року.

З огляду на наведене, виходячи з того, що рішенням виконкому Кальчицької сільської ради від 26 жовтня 1995 року спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_5, і це рішення ніким не оскаржене та не скасоване у встановленому законом порядку, а у зв'язку з придбанням права власності на домоволодіння позивач набув право користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому домоволодіння, і фактично користується даною земельною ділянкою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про порушення прав позивача при передачі земельної ділянки у постійне користування ДП «Донецька залізниця», оскільки при вирішенні питання про передачу земельної ділянки у постійне користування відповідачу не вирішено питання про вилучення земельної ділянки у позивача та щодо його домоволодіння, розташованого на спірній ділянці.

Згідно з планом зовнішніх меж при розробці проекту землеустрою, який складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр експертно-геодезичного забезпечення» в 2011 році, земельна ділянка площею 0,1909 га (в межах подвір'я позивача) розташована на відстані 28,83 м від залізничної колії та знаходиться на землях ДП «Донецька залізниця», право на постійне користування якими відповідач отримав на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 27 січня 2009 року, виданого на підставі рішення Володарської районної державної адміністрації від 15 грудня 2008 року № 580.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання частково недійсними розпорядження райадміністрації від 15 грудня 2008 року та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 27 січня 2009 року, оскільки даними актами порушуються права позивача як власника домоволодіння та користувача земельної ділянки, і підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині не вбачається.

З матеріалів справи вбачається, що попередній власник домоволодіння ОСОБА_5 своє право власності на спірну земельну ділянку площею 0,18 га на підставі рішення Кальчицької сільської ради від 26 жовтня 1995 року відповідно до вимог ст. ст. 22, 23 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_191/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> в редакції 1992 року та ст. ст.124 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588139/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 125 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> в редакції 2001 року, чинній на той час, не оформив, державний акт на право власності на земельну ділянку не отримав. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), на якій розташований житловий будинок позивача, не визначені.

Придбавши будинок, позивач згідно з вимогами земельного законодавства своє право на земельну ділянку не оформив.

Відповідно до ст. 120 ЗК України (чинна на момент укладання договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Статтею 125 ЗК України (чинна на момент укладання договору купівлі-продажу) визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_5 право власності на спірну земельну ділянку не оформив, державний акт на право власності на земельну ділянку не отримав, ОСОБА_3, придбавши будинок, згідно з вимогами земельного законодавства право на спірну земельну ділянку також не оформив, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права користування земельною ділянкою, оскільки останній не позбавлений можливості вирішити питання про оформлення права на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

На підставі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 5 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Т.О. Писана О.М. Ситнік