Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є.у.№ 336/1213/15 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
22-ц/778/3163/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, інформації, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, визнання особи винною у розповсюдженні недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, інформації, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, визнання особи винною у розповсюдженні недостовірної інформації.

Позивач зазначав, що 10.11.2014 року до Запорізького національного технічного університету, де він працює викладачем, надійшла скарга від ОСОБА_3, в якій відповідач фактично обвинувачує його у вчиненні злочину, передбаченого ст. 190 КК України - шахрайство, хоча обвинувальний вирок суду щодо ОСОБА_2 відсутній, а також стверджує, що ОСОБА_2 разом зі своїм представником ОСОБА_4 намагались затягнути розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_3, заявляючи відводи головуючому судді, направляючи скарги, принижуючи та обмовляючи ОСОБА_3 в судовому засіданні, здійснюючи тиск на суд, тощо.

В такий спосіб, на його думку, ОСОБА_3 поширила інформацію, яка є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію як викладача.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати и недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 інформацію про те, що «ОСОБА_2 спочатку обманним шляхом заволодів моїм майном та позбавив мене можливості розірвати помилково укладений договір дарування від 18.01.2012 року», оприлюднену та поширену скаргою ОСОБА_3 від 30.10.2014 року в Запорізькому національному технічному університеті та у суспільстві в цілому; визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 інформацію щодо причетності ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, котрі були здійснені для того, щоб заволодіти чужим майном, а саме заволодіння квартирою ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 протягом десяти календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію про те, що ОСОБА_2 обманним шляхом заволодів чужим майном», а саме заволодіння квартирою ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 таким чином, якою її було розповсюджено; визнати ОСОБА_3 винною у розповсюдженні недостовірної інформації про те, що ОСОБА_2 «обманним шляхом заволодів чужим майном», тобто причетний до вчинення кримінального правопорушення, котрі були здійснені для того, щоб заволодіти чужим майном, а саме заволодіння квартирою ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оприлюднену та поширену скаргою ОСОБА_3 від 30.10.2014 року в Запорізькому національному технічному університеті та у суспільстві в цілому.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Від ОСОБА_3 27.04.2015 року надійшла заява про розгляд справи без її участі , оскільки не може з'явитися до суду за станом здоров'я та заперечення на апеляційну скаргу (а. с. 106-110).

В минулому судовому засіданні, яке відбулося 29.04.2015 року, позивач ОСОБА_2 надав письмову заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю його представника з'явитися в судове засідання, оскільки представник знаходиться поза межами України (а. с. 112).

Про дату наступного судового засідання позивач ОСОБА_2 повідомлений в залі судового засідання, про що свідчить його розписка, а ОСОБА_3 отримала повістку поштою, про що свідчить поштове повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 117).

Справу розглянуто за відсутності сторін, повідомлених належним чином про дату судового засідання.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалось - з огляду на положення частини 2 статті 197 ЦПК України, оскільки в судове засідання не з'явились всі особи, які беруть участь у справі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на статтю 32 Конституції України - якою кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Також суд вірно застосував положення статті 275 ЦК України, якою передбачено право особи на захист особистого немайнового права та частини 1 статті 277 ЦК України, згідно якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд виходив з того, що викладене в скарзі ОСОБА_3 щодо обставин укладання правочину з ОСОБА_2 та стосовно його поведінки має характер оціночних суджень, а тому це не є предметом судового захисту в порядку статті 277 ЦК України, а в силу вимог статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції допустив неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Апелянт ОСОБА_2 вказує, що суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_3 протягом 2-х останніх років з'являється на його роботі та прилюдно намагається паплюжити його репутацію, а направивши заяву на ім'я ректора взагалі ОСОБА_3 розповсюдила відносно нього недостовірну інформацію. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не перевірив твердження ОСОБА_3 щодо інвалідності останньої - апелянт стверджує, що ОСОБА_3 не є інвалідом 2-ї групи, хоча у всіх її скаргах мова йде про те, що він скривдив її - інваліда 2-ї групи.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляд.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сторонами правочину - договору дарування квартири, укладеного ними 18.01.2012 року. Згодом між сторонами виник спір щодо визнання цього договору недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна від добросовісного набувача, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 18.01.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру, поновлено реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 З тексту судового рішення видно, що договір визнаний недійсним як укладений внаслідок помилки, тобто невірного розуміння ОСОБА_3 фактичних обставин та умов правочину (а. с. 41-52).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2014 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2014 року залишено без змін (а. с. 36-40).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.02.2015 року відкрите касаційне провадження по зазначеній справі, виконання ухвали суду апеляційної інстанції зупинено до закінчення касаційного провадження по справі (а. с. 53-54).

03.11.2014 ОСОБА_3 направила скаргу до ЗНТУ на ім'я ректора. В скарзі просила вплинути на асистента кафедри "Фінанси та банківська справа" - ОСОБА_2 - який на думку ОСОБА_3 обманним шляхом заволодів її квартирою та позбавив її власності. В зазначеній скарзі ОСОБА_3 також описує обставини укладення договору дарування квартири та посилається на деякі особливості судового розгляду цивільної справи та поведінки ОСОБА_2 та його представника під час судочинства. (а. с. 6-7),

Факт написання та направлення цієї скарги саме відповідачем ОСОБА_3 представником відповідача в судовому засіданні не заперечувався.

Судом враховано роз'яснення Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Зокрема, пункту 15 цієї Постанови, в якому вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Поняття "оціночного судження" надає стаття 30 Закону України «Про інформацію» згідно якої оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Суд вірно вказав, що не є предметом судового захисту в порядку статті 277 ЦК України оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

При цьому суд дійшов висновку, що з огляду на приписи частини 1 статті 30 Закону України «Про інформацію», висловлення особою оціночних суджень виключає можливість притягнення цієї особи до відповідальності. Якщо особа вважає, що поширені оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною другою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Згідно статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Із апеляційної скарги вбачається, що інші доводи не мають належного обґрунтування у чому полягає порушення вимог матеріального і процесуального права, а тому не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності оскаржуваного судового рішення. За таких обставин судова колегія вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: