У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 22 січня 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір про надання кредиту у розмірі 60 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,7 % на рік, з кінцевим терміном повернення 21 січня 2038 року. На забезпечення взятих ОСОБА_3 кредитних зобов'язань 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Крім того, 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Взяті на себе кредитні зобов'язання позичальник не виконав, що призвело до утворення простроченої заборгованості, тому рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3. та ОСОБА_4 на користь банку 76 813,50 доларів США та судові витрати у розмірі 1 820 грн. Станом на 18 вересня 2014 року у відповідачів перед банком рахується заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 75 625,48 доларів США. Просили задовольнити позов та стягнути кредитну заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також виселити відповідачів із предмета іпотеки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 8 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 28 січня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що боржником за кредитним договором не виконано належним чином зобов'язань з повернення кредитних коштів, однак предметом позову є майно, яке підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 22 січня 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на суму 60 тис. доларів США, строком користування до 21 січня 2038 року зі сплатою 12,7 % річних. У рахунок забезпечення кредитних зобов'язань боржника 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки та договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Взяті на себе кредитні зобов'язання боржник ОСОБА_3 належним чином не виконує, станом на 21 листопада 2014 року заборгованість відповідача перед банком становить 76 557,02 доларів США.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність кредитної заборгованості, проте неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки під час дії мораторію.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону, а не відмовляти у позові.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки суди на порушення ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України наведеного не врахували, а допущені порушення у застосуванні норм матеріального та процесуального закону призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик