Справа № 536/1047/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2015 року. Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Кузнецова А.В.

при секретарі Гусач С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення на користь ОСОБА_1 24163 грн. 50 коп. та на користь ОСОБА_2 14808 грн. страхового відшкодування, а також на користь ОСОБА_1 5000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Свої вимоги позивачі мотивують наступним.

10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4 було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіля НОМЕР_1, що підтверджено полісом №АС/1046415.

14 червня 2013 року о 13-00 годин на автодорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя в с. Піщане Кременчуцького району сталося ДТП за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1 Внаслідок ДТП автомобілі отримали технічні ушкодження.

Про настання страхового випадку ОСОБА_4 17 червня 2013 року письмово повідомила страховика ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія».

Вироком Кременчуцького райсуду від 04.07.2014 року по справі №536/1142/14-к ОСОБА_1 визнано винним за ст. 286 ч. 1 КК України, однак згідно висновку комплексної судової авто технічної та транспортно-трасологічної експертизи вбачається обоюдна форма вини обох водіїв, що підтверджено також рішеннями Кременчуцького райсуду від 29.19.2014 року у справі №536/1629/14-ц та від 26.11.2014 року у справі №536/1766/14-ц про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП.

Спираючись на вказані рішення суду вважають, що вина ОСОБА_8 у ДТП становить 50% та не підлягає доказуванню, відповідно до ст. 61 ЦПК України, однак він не був притягнутий до кримінальної відповідальності оскільки його діями не завдано шкоди здоровю ОСОБА_1 та сплив строк притягнення до адміністративної відповідальності.

Для відшкодування завданої ОСОБА_8 шкоди вони звернулись до ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія», яка листом №84 від 16.02.2015 року відмовила у виплаті страхового відшкодування, посилаючись, що вироком суду не підтверджується факт настання цивільно-правової відповідальності особи, яка застрахована за договором №АС/1046415.

Відмову страхової компанії позивачі вважають порушенням ст.ст. 22, 979, 999, 1166, 1188 ЦК України та ст.ст. 5, 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Страхове відшкодування на їх думку складається з 50% втраченого доходу в сумі 29616 грн. (в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2І.), оскільки вони використовують автомобіль НОМЕР_3 для підприємницької діяльності по перевезенню пасажирів, а через пошкодження автомобіля вони не здійснювали діяльність з 14.06.2013 року по 09.10.2014 року, 50% вартості відновлюваного ремонту автомобіля в сумі 7500 грн. та 1855 грн. 50 коп. моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія» позов не визнав та пояснив, що ДТП мало місце 14 червня 2013 року, позивач ОСОБА_1 повідомив страховика про настання страхового випадку 20 квітня 2013 року та подав заяву про страхове відшкодування 20 листопада 2014 року, тобто в строк більш ніж один рік, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування з огляду на п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого.

Також вважає, що вина ОСОБА_5 не встановлена судовим рішенням, а посилання у висновку експертизи, що водій ОСОБА_5 виявивши на смузі руху перешкоду, негайно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не встановлює його вини у ДТП, оскільки в цьому ж висновку зазначено, що порушення ОСОБА_5 вимог п.п. 12.3, 12.4 та 12.9 ПДР не знаходились з технічної точку зору, у причинному звязку з пригодою.

Разом з цим зазначив, що відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і

нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статями 22 та 28 цього Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує заподіяну внаслідок ДТП шкоду майну третьої особи, яка повязана:

з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи

забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди, тобто відшкодування потерпілим упущеної вигоди не передбачено.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник, також вважають, що позов до задоволення не підлягає з посиланням, що вироком та жодним рішенням Кременчуцького райсуду вина ОСОБА_5 у вчиненні ДТП не встановлена та позивачами навмисно затягувався розгляд кримінальної справи і не проводилось автотоварознавче дослідження автомобіля НОМЕР_3 та його ремонт, тому вони самі винні у неможливості використовувати автомобіль для підприємницької діяльності.

Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, зясував, що 14 червня 2013 року о 13-00 годин з вини ОСОБА_1 на автодорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя в с. Піщане Кременчуцького району сталося ДТП за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1 Внаслідок ДТП ОСОБА_5 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості та автомобілі отримали технічні ушкодження.

Наведене підтверджується вироком Кременчуцького райсуду від 04.07.2014 року по справі №536/1142/14-к, яким ОСОБА_1 визнано винним за ст. 286 ч. 1 КК України.

Зі змісту ст.ст. 3, 10 ЦПК України впливає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень.

Посилання позивачів на рішення Кременчуцького райсуду від 29.19.2014 року у справі №536/1629/14-ц та від 26.11.2014 року у справі №536/1766/14-ц, як на доведеність, що вина ОСОБА_8 у ДТП становить 50% та не підлягає доказуванню, суперечить вимогам ст. 61 ЦПК України, оскільки згідно цієї норми закону обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлені ті самі обставини, натомість ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія» не брала участі у розгляді справ та їх думка з цього питання не враховувалась.

При таких обставинах, суд вважає недоведеною вину ОСОБА_5 у ДТП, що мало місце 14 червня 2013 року о 13-00 годин на автодорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя в с. Піщане Кременчуцького району за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1

Разом з цим позивачі не довели, що відмовою у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія» порушила їх права, оскільки ОСОБА_1 повідомив страховика про настання страхового випадку 20 квітня 2013 року та подав заяву про страхове відшкодування 20 листопада 2014 року, тобто в строк більш ніж один рік, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування з огляду на п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого.

При цьому суд, також враховує, що відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статями 22 та 28 цього Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує заподіяну внаслідок ДТП шкоду майну третьої особи, яка повязана:

з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи

забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, відшкодування ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія» позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_6 упущеної вигоди, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не передбачено.

Таким чином, дослідивши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись Законом України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів , ст.ст. 10, 11, 61, 79, 84, 86, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Українська пожежно-страхова компанія», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. В. Кузнецов