АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/3245/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Миколаєць І.Ю.
справа №759/3329/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Ткаченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ», поданою представником за довіреністю Ткаченко Оленою Вікторівною, на заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації невикористаних відпусток, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги за яким неодноразово уточнював, про стягнення з ТОВ «КБФ» заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2013 року по 14 березня 2014 року в сумі 49862,40 грн. та невиплаченої компенсації невикористаних відпусток 2012-2014 років (24 місяці - з 08 липня 2012 року по 14 березня 2013 року) в сумі 8890 грн., 50000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 січня 2013 року його поновлено на посаді начальника відділу експортно-імпортних операцій в ТОВ «КБФ» та вирішено стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08 травня 2012 року по 22 січня 2013 року в розмірі 22057,86 грн.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 23 травня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Наказом ТОВ «КБФ» №340-к від 29 листопада 2013 року скасовано наказ від 27 травня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено на посаді начальника відділу експортно-імпортних операцій з 30 жовтня 2013 року з окладом 3865 грн.

Наказом ТОВ «КБФ» №44-к від 14 березня 2014 року позивача звільнено з роботи з 14 березня 2014 року за згодою сторін, з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 27 травня 2013 року по 14 березня 2014 року - 24 дні.

Період, за який має бути стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу, позивач визначає з 23 травня 2013 року (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) по день звільнення - 14 березня 2014 року.

Зазначає, що при звільненні 14 березня 2014 року з ним не було проведено розрахунку, зокрема не виплачено компенсації за невикористані відпустки.

Моральну шкоду обґрунтовує порушенням його трудових прав, що також призвело до змін у звичному способі життя та погіршення самопочуття.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 вересня 2014 року, з урахуванням ухвали від 09 вересня 2014 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з ТОВ «КБФ» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2013 року по 29 жовтня 2013 року в розмірі 26355,84 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про стягнення з ТОВ «КБФ» грошової суми за вимушені прогули за період з 23 травня 2013 року по 14 березня 2014 року в сумі 49862,40 грн.; грошової суми за невиплачені компенсації невикористаних відпусток за період з 08 липня 2012 року по 14 березня 2013 року в сумі 9009,98 грн.; згідно ст.117 КЗпП України стягнути додаткову грошову суму відшкодування у розмірі 30392,32 грн. за час невиплати заробітної плати за період з 15 березня 2014 року по 17 вересня 2014 року (128 робочих днів х 237,44 грн. = 30392,32 грн.) або стягнути визначену Апеляційним судом м.Києва фактичну суму відшкодування по невиплаченій заробітній платі; стягнути 50000 грн. моральної шкоди.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та вказує, що суд не встановив фактичних обставин відносин сторін та дійшов помилкових висновків при ухваленні рішення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ «КБФ» подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та вирішити питання суті.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що, ухвалюючи рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 травня 2013 року, суд першої інстанції задовольнив такі вимоги без правової підстави. Вважає необґрунтованим, що для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом взято суму середньої заробітної плати, що встановлена у рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 22 січня 2013 року, оскільки зазначена величина обчислена для періоду з 08 травня 2012 року по 22 січня 2013 року, у той час, коли для визначення середньої заробітної плати для виплати з 22 травня 2013 року мало відбуватися виходячи з вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, згідно із якою розрахунок повинен був обчислений відповідно до встановленого окладу.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу відповідача.

Представник відповідача підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 січня 2013 року у ОСОБА_1 виникло право вимоги щодо стягнення з ТОВ «КБФ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 травня 2012 року по 22 січня 2013 року. Проте, оскільки відповідно до Наказу ТОВ «КБФ» № 340-к від 29 листопада 2013 року ОСОБА_1 був поновлений на роботі з 30 жовтня 2013 року, суд вважав, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню по 29 жовтня 2013 року. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених позовних вимог з 23 травня 2013 року по 29 жовтня 2013 року в сумі 26355,84 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 237,44 грн..

Відмовляючи в частині стягнення невиплаченої компенсації невикористаних відпусток за 2012 -2014 роки, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем та відповідачем доказів суд не може зробити висновок щодо обставин перебування позивача у відпустці, кількості днів невикористаної ним відпустки, а також про неправильність нарахувань компенсації невикористаних відпусток за відсутності належних доказів про це.

Відмовляючи в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що доказів її спричинення, а також причинного зв»язку між звільненням та погіршенням стану здоров»я позивач не надав.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції установлено, що згідно Наказу №143-к від 18 серпня 2003 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «КБФ», Наказом №104-к від 07 травня 2012 року звільнений у зв»язку із скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 35- 36).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 22 січня 2013 року позивача поновлено на посаді начальника відділу експортно-імпортних операцій в ТОВ «КБФ» та вирішено стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08 травня 2012 року по 22 січня 2013 року в розмірі 22057,86 грн.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 23 травня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Відповідно до наказу №340-к від 29 листопада 2013 року ТОВ «КБФ» на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 30 жовтня 2013 року, наказ №147-к від 27.05.2013 року про звільнення ОСОБА_1 скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу експортно-імпортних операцій з 30 жовтня 2013 року з окладом 3865 грн. на місяць .

Відповідно до наказу №44-к від 14 березня 2014 року ТОВ «КБФ» ОСОБА_1 начальника відділу експортно-імпортних операцій, звільнено з роботи 14 березня 2014 року за угодою сторін, з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 27 травня 2013 року по 14 березня 2014 року - 24 дні (а.с. 9).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2013 року по 29 жовтня 2013 року в розмірі 26355 грн. 84 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 237,44 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року відповідачем виконана 29 листопада 2013 року шляхом видання наказу №340-к про скасування наказу №147-к від 27 травня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 та про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу експортно-імпортних операцій з 30 жовтня 2013 року з окладом 3865 грн. на місяць. Як убачається із напису на наказі №340-к від 29 листопада 2013 року, з ним позивач ознайомився 04 грудня 2013 року.

Відтак, є вірними висновки суду першої інстанції про визначення періоду з 23 травня 2013 року по 29 жовтня 2013 року як період вимушеного прогулу, оскільки це є час, протягом якого працівник був позбавлений змоги працювати з вини власника. Розмір середнього заробітку вірно визначено судом за правилами, установленими Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року з відповідними змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо визначення середнього заробітку відповідно до встановленого окладу відхиляються колегією суддів, оскільки оклад у розмірі 3865 грн. був встановлений за наказом власника з 30 жовтня 2013 року.

Проте, оскільки в період з 30 жовтня 2013 року по 04 грудня 2013 року ОСОБА_1 також не працював не із своєї вини, проте заробітна плата, виходячи із встановленого окладу йому нарахована і виплачена не була, на що суд першої інстанції уваги не звернув, відтак стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» на користь ОСОБА_1 підлягає заробітна плата за період з 30 жовтня 2013 року по 04 грудня 2013 року в сумі 3132 грн. 50 коп., виходячи із встановленого окладу 3865 грн. (середньоденна заробітна плата 125,30 грн.).

Відповідно до даних Акту від 04 грудня 2013 року (а.с.74) відповідач підтверджує вихід позивача на роботу 04 грудня 2013 року, проте зазначає, що останній не приступив до виконання трудових обов»язків, мотивуючи тим, що робоче місце для нього не підготовлене.

Відповідно до наявних у матеріалах справи листів на адресу позивача та Актів про відсутність на робочому місці убачається, що у період з 04 грудня 2013 року по 12 березня 2014 року позивач на роботу не виходив без зазначення причин.

Факт невиходу в цей період на роботу та невиконання роботи в цей період позивачем не оспорюється.

14 березня 2014 року відповідачу подана заява, у якій позивач просить звільнити його з 14 березня 2014 року за згодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, підставою для виплати заробітної плати є виконана працівником робота.

Доводи позивача про те, що те робоче місце, яке йому було надано після поновлення на роботі, не відповідало характеру виконуваної ним роботи, не дають підстав для стягнення середнього заробітку після 04 грудня 2013 року, оскільки це не звільняло від обов»язку дотримуватися трудової дисципліни з виходу на роботу у робочий час та виконання трудових обов»язків.

Проте, висновки суду в частині недоведеності позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди є помилковими, не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Право позивача на компенсацію за невикористану відпустку за період вимушеного прогулу ґрунтується на положеннях п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» та п.2 ч.1 ст.82 КЗпП України, за змістом яких до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

З матеріалів справи убачається, що позивачу при звільненні у березні 2014 року нарахована компенсація за 24 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 1785,36 грн.

Окрім того, позивачем отримано в травні 2013 року компенсація за 1 день відпустки в сумі 125,30 грн., а також за 7 днів відпустки 877,10 грн., а всього 1002,40 грн.

Відповідно до даних довідки МСЕК серія 10ААА №807723 ОСОБА_1 з 14 травня 2013 року встановлена друга група інвалідності.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, інвалідам І і ІІ груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів.

Відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з відповідними змінами та доповненнями) нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до п.4 вказаного Порядку у випадку, якщо перед проведенням виплати, виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, розрахунки проводяться виходячи з установленого йому посадового окладу.

Відтак, оскільки позивач перед звільненням, з яким пов»язано нарахування компенсації за невикористану відпустку, не мав заробітку, розрахунки проводяться відповідно до встановленого окладу в розмірі 3865 грн.

З урахуванням зазначених вище вимог законодавства та наданих сторонами доказів, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача компенсація за невикористану відпустку за період з травня 2012 року по травень 2013 року в сумі 2141,84 грн. (131,01 грн. (середньоденний заробіток) х 24 календарні дні - 1002,40 грн. (проведені виплати) = 2141,84 грн.

Компенсація за невикористану відпустку за період з травня 2013 року по березень 2014 року підлягає стягненню в сумі 1471,74 (108,57 грн. (середньоденний заробіток) х 30 календарних днів - 1785,36 грн. (проведені виплати) = 1471,74 грн., ураховуючи, що відповідачем помилково не ураховано наявність у позивача ІІ групи інвалідності.

Загальна сума недоплаченої компенсації за невикористану відпустку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить суму 3613,58 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Законодавством встановлено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений зв»язок між протиправною поведінкою та наставшими наслідками.

Встановлено, що порушенням трудових прав з боку відповідача позивачу завдано моральної шкоди на суму 1000 грн., яка пов»язана з вимушеними змінами в життєвих стосунках та додатковими зусиллями для організації свого життя внаслідок не проведення належних виплат.

Визначаючи суму на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів ураховує тривалість психологічних страждань, характер правопорушення, та уважає, що 1000 грн. є достатнім для відновлення втрат немайнового характеру та досягнення психологічної рівноваги, а визначена позивачем сума 50000 грн. є завищеною.

Вимоги апеляційної скарги позивача в частині стягнення згідно ст.117 КЗпП України додаткової грошової суми відшкодування у розмірі 30392,32 грн. за час невиплати заробітної плати за період з 15 березня 2014 року по 17 вересня 2014 року (128 робочих днів х 237,44 грн. = 30392,32 грн.) або стягнути визначену Апеляційним судом м.Києва фактичну суму відшкодування по невиплаченій заробітній платі, подальші уточнення в цій частині про стягнення середнього заробітку по 28 травня 2015 року, стягнення виплат за листками непрацездатності, колегією суддів відхилюється, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції, при цьому правилами ст.303 ЦПК України розгляд справи в суді апеляційної інстанції обмежено вимогами, заявленими у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, касування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про стягнення з ТОВ «КБФ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2013 року по 29 жовтня 2013 року в розмірі 26355 грн. 84 коп.; стягнення з ТОВ «КБФ» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 30 жовтня 2013 року по 04 грудня 2013 року в сумі 3132 грн. 50 коп.; стягнення з ТОВ «КБФ» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в сумі 3613 грн. 58 коп.; стягнення з ТОВ «КБФ» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 341 грн. 02 коп.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 305, 307, 309, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ», подану представником за довіреністю Ткаченко ОленоюВікторівною, задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2013 року по 29 жовтня 2013 року в розмірі 26355 грн. 84 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 30 жовтня 2013 року по 04 грудня 2013 року в сумі 3132 грн. 50 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3613 грн. 58 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КБФ» на користь держави судовий збір в сумі 341 грн. 02 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов