АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Владичана А. І., Галичанського А. Д.,

секретар Давня Я.А.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Вижницького дошкільного навчального закладу №1 про визнання недійсними наказів про застосуванні заходів дисциплінарного стягнення, наказу про звільнення, запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вижницького дошкільного навчального закладу №1, який в подальшому було уточнено та доповнено, про визнання недійсними наказів про застосуванні заходів дисциплінарного стягнення, наказу про звільнення, запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що відповідно до наказів № 280 від 02 вересня 1985 року та № 8 від 01 лютого 2006 року вона працювала у Вижницькому дошкільному навчальному заклад № 1 на посадах вихователя на 0,5 ставки та практичного психолога на 0,5 ставки.

Наказами № 50 від 14 листопада 2014 року, № 52 від 04 грудня 2014 ОСОБА_1 їй оголошено догани за неналежне виконання посадових обов'язків, а наказом № 51 від 03 грудня 2014 року оголошено сувору догану за запізнення на роботу.

Наказом № 4 від 20 січня 2015 року її було звільнено з посади вихователя, практичного психолога за пп. 3, 4 ст. 40 та п. 3. ст. 41 КЗпП України.

Позивачка зазначала, що у подальшому наказом № 35 від 6 березня 2015 року внесено зміни до наказу № 51 від 3 грудня 2014 року, а наказом № 36 від 19 березня 2015 року наказ № 4 від 20 січня 2015 року про звільнення її з роботи скасовано та з 19 березня 2015 року її звільнено з посади вихователя та практичного психолого за п. 3 ст. 41 КЗпП у звязку з вчиненням аморальних проступків.

Посилаючись на та, що вона не порушувала трудової дисципліни, не вчиняла аморальних проступків, на безпідставність й незаконність накладення на неї дисциплінарних стягнень та звільнення, просила визнати недійсними накази про застосуванні заходів дисциплінарного стягнення, накази про звільнення, запис у трудовій книжці про звільнення її з роботи, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 10000 гривень.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Указаним нормам рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень № 50 від 14 листопада 2014 року, № 51 від 3 грудня 2014 року, № 52 від 4 грудня, № 35 від 6 березня 2015 року, наказу № 4 від 20 січня 2015 року про звільнення з роботи на підставі пп. 3, 4 ст. 40 , п. 3 ст. 41 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову у вказаній частині, суд першої інстанції виходив з правомірності накладення на позивачку відповідних дисциплінарних стягнень та відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у згаданій частині та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

У справі встановлено, що відповідно до наказів № 280 від 02 вересня 1985 року та № 8 від 01 лютого 2006 року позивачка працювала у Вижницькому дошкільному навчальному заклад № 1 на посадах вихователя на 0,5 ставки та практичного психолога на 0,5 ставки. Згідно з наказом № 50 від 14 листопада 2014 року позивачці оголошено догану за неналежне виконання посадових обов'язків.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У справі встановлено, що наказом № 50 від 14 листопада 2014 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за те, що вона пішла з місця роботи у своїх справах, залишивши як вихователь без нагляду дітей І молодшої групи (а.с. 5).

На думку позивачки незаконність накладення даного стягнення полягає у незясуванні відповідачем суті порушення, причини, часу, необхідної конкретизації, порушення обовязку отримати пояснення від працівника.

Відмовляючи у задоволенні позову у згаданій частині, суд першої інстанції належним чином не мотивував прийняте рішення.

Зі змісту наказу № 50 від 14 листопада 2014 року вбачається, що у ньому не зазначено часу скоєння позивачкою порушення, його тривалості, та наслідків.

Встановлено, що у порушення вимог ст. 149 КЗпП України відповідач не зажадав від позивачки письмових пояснень.

Водночас позивачка пояснює, що з поважних причин змушена була на нетривалий час відлучитися з роботи, дітей без нагляду не залишала.

Цих доводів представниками відповідача належними доказами не спростовано.

Наведене свідчить, що відповідачем порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення, а тому є підстави для визнання незаконним наказу № 50 від 14 листопада 2014 року.

У справі встановлено, що наказом № 51 від 03 грудня 2014 року позивачці оголошено сувору догану за запізнення на роботу на 20 хвилин (а.с.5-6).

Враховуючи, що ст. 147 КЗпП України такого виду стягнення як сувора догана не передбачено є підстави для визнання незаконним вказаного наказу.

Встановлено також, що наказом № 35 від 6 березня 2015 року до наказу № 51 від 3 грудня 2014 року внесено зміни та на позивачку за запізнення на роботу, що мало місце 3 грудня 2014 року, замість суворої догани накладено стягнення у вигляді догани.

Зміни до попереднього наказу та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідачем здійснено після спливу передбаченого ст. 148 КЗпП України місячного строку з дня виявлення проступку.

Тому, на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, вказаний наказ також слід визнати незаконним.

У справі встановлено, що наказом № 52 від 4 грудня 2014 року на позивачку накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за те, що вона як практичний психолог некоректною поведінкою завдала психологічної травми вихованцю трирічному ОСОБА_5

Дії позивачки, яка безпідставно грубо заштовхала вихованця віком до 3 років до кабінету завідувача ДНЗ, верхній одяг і взуття якого демонстративно кинула на підлогу, заявивши, що ця дитина її групу не буде відвідувати, на час винесення вказаного наказу відповідачем розцінено як дисциплінарний проступок внаслідок неналежного виконання трудових обовязків.

Проте такі дії позивачки не можуть відноситися до дисциплінарного проступку, а мають ознаки аморального проступку.

Тому, на часткове задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині, наказ № 52 від 4 грудня 2014 року слід визнати незаконним.

Підлягають частковому задоволенню також вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним її звільнення з посади вихователя, практичного психолога на підставі пп. 3, 4 ст. 40 , п. 3 ст. 41 КЗпП України згідно наказу № 4 від 20 січня 2015 року.

Як вбачається зі змісту вказаного наказу звільнення позивачки не мотивоване (а.с.8).

Відповідно до пп. 3, 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пп. 23, 24 постанови № 9 від 6листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Щодо звільнення позивачки на підставі пп. 3, 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, то у справі встановлено, що після накладення на неї останнього дисциплінарного стягнення за наказом № 52 від 4 грудня 2014 року ОСОБА_1 не скоювала дисциплінарних проступків, не допускала прогулів, чого не заперечують представники відповідача.

Тому звільнення позивачки з роботи на підставі пп. 3, 4 ч. ст. 40 КЗпП України є незаконним.

Що ж до звільнення позивачки на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України відповідно до наказу № 4 від 20 січня 2015 року, то воно є також незаконним.

Так, наказ у цій частині є немотивованим, не зазначено які аморальні проступки вчинені позивачкою та коли.

На час винесення вказаного наказу про звільнення був чинним наказ № 52 від 4 грудня 2014 року на притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності за дії, які також були підставою для звільнення з роботи за наказом № 4 від 20 січня 2005 року.

На підставі наведеного, на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, її звільнення з посади вихователя, практичного психолога на підставі пп. 3, 4 ст. 40 , п. 3 ст. 41 КЗпП України згідно наказу № 4 від 20 січня 2015 року слід визнати незаконним.

У звязку з незаконним звільненням за згаданим наказом з відповідача на користь позивачки слід, відповідно до ст. 235 КЗпП України, стягнути втрачений заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року, тобто по день винесення нового наказу про звільнення позивачки з роботи.

Розрахунок втраченого заробітку слід провести відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи перед звільненням.

Як вбачається зі змісту довідок про заробітну за листопад та грудень 2014 року плату (а.с. 20-21) її розмір складав 5315 гривень 77 коп. ((1179,20+1179,20)-заробітна плата на посаді психолога+(1698,87+1258,30)- заробітна плата на посаді вихователя).

Середньоденний заробіток позивачки за листопада-грудень 2014 року складав 123 гривні 62 коп. ( з розрахунку 5315,77грн:43 роб. дні ).

Враховуючи, що число днів вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року складає 41 день, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 5063 гривні 50 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період ( з розрахунку: 123,62 грн х 41 день).

Із даної суми підлягають відрахуванню податки та інші обовязкові платежі.

Водночас, враховуючи, що впродовж розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем позивачці виплачено 4500 гривень 52 коп. втраченого заробітку за період з 20 січня по 19 березня 2015 року, вказані кошти слід зарахувати у рахунок виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справі встановлено, що внаслідок незаконного притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, незаконного звільнення з роботи за наказом № 4 від 20 січня 2015 року позивачці завдано моральних страждань, а тому з урахуванням принципу розумності та справедливості з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди слід стягнути 500 гривень.

Що ж стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_1 про визнання наказу № 36 від19 березня 2015 року про звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, запису у трудовій книжці незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період після 19 березня 2015 року, відшкодування моральної шкоди у звязку із звільненням з роботи за наказом № 36 від 19 березня 2015 року, то підстав для скасування даного рішення у згаданій частині колегія суддів не вбачає.

Як слідує зі змісту наказу № 36 від 19 березня 2015 року позивачку звільнено з роботи за вчинення аморальних проступків, які мали місце 3 та 4 грудня 2014 року.

Так, 3 грудня 2014 року під час проведення зборів батьків І молодшої Б групи позивачка вела себе зверхньо, кричала, висловлювалася словами, що принижують честь та гідність присутніх на зборах.

4 грудня 2014 року ОСОБА_1 до кабінету завідувача ДНЗ № 1 грубо заштовхала вихованця І молодшої Б групи ОСОБА_5, верхній одяг дитини позивачка демонстративно кинула на підлогу та заявила завідувачці ДНЗ № 1 у присутності працівника закладу, що дитина її групу надалі не буде відвідувати. Внаслідок таких дій дитина плакала, була розгублена, перелякана.

Позивачка вважає, що не вчиняла аморальних поступків, а звільнення відбулося з порушенням передбаченої законом процедури.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання наказу № 36 від 19 березня 2015 року про звільнення позивачки з роботи незаконним та про поновлення її на роботі, суд першої інстанції виходив з підставності звільнення позивачки з роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП України та з недоведеності позовних вимог.

Такий висновок суду є по суті правильним.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, непідтвердженої конкретними фактами.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі пояснень учасників цивільного процесу, показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, письмових доказів, досліджених у судовому засіданні, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки нею було вчинено аморальні проступки, несумісні з продовженням даної роботи, а саме вихователя та практичного психолога, яка займалася виховною діяльністю.

Позивачка належними та допустимими доказами не спростувала факту вчинення нею аморальних проступків, не посилалася на такі докази й такі докази відсутні у справі.

Натомість роботодавцем доведено під ставність її звільнення з роботи.

Доводи апелянта про те, що судом дана неправильна оцінка показанням свідків ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 є необґрунтованими.

Указані свідки були очевидцями вчинення позивачкою аморальних проступків, про що пояснювали у судовому засіданні, а певні окремі можливі неточності у викладі змісту показань не спростовують висновку суду першої інстанції про обґрунтованість звільнення позивачки з роботи на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що судом не враховано, що з часу скоєння проступку минуло більше ста днів.

У справі встановлено, що позивачка з 20 січня 2015 року фактично не працює на відповідних посадах у Вижницькому ДНЗ № 1, а винесення наказу про звільнення після спливу певного проміжку часу обумовлено помилками у винесенні та формулюванні попередніх наказів про накладення на позивачку дисциплінарних стягнень.

Аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо.

Працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 ст. 41 КЗпП України.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-248 цс14.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 вчинила аморальні проступки, з урахуванням того, що вона є вихователем, практичним психологом, приймала участь у навчально-виховному процесі дошкільного навчального закладу, працювала з малолітніми дітьми, їх батьками. Вчинення позивачкою аморальних проступків полягає у приниженні вихованця, порушенні моральних норми у спілкуванні з колегами по роботі та батьками дітей, ігноруванні вимог суспільної моралі. Позивачка скомпрометувала себе перед батьками вихованців, колегами по роботі, втратила тим самим авторитет, дискредитувала себе як вихователь, практичний психолог, що є несумісним з виховною функцією вихователя, практичного психолога, не дозволяє надалі позивачці приймати участь у навчально-виховному процесі дошкільного навчального закладу.

Підставно відмовивши у поновленні позивачки на роботі, звільненої за наказом № 36 від 19 березня 2015 року, суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив й у задоволенні позовних вимог, які є похідними від основної, про визнання запису у трудовій книжці незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період після 19 березня 2015 року, відшкодування моральної шкоди у звязку із звільненням з роботи за наказом від 19 березня 2015 року.

На підставі наведеного та керуючись пп. 1, 2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень № 51 від 3 грудня 2014 року, № 52 від 4 грудня, № 35 від 6 березня 2015 року, наказу № 4 від 20 січня 2015 року про звільнення з роботи на підставі пп. 3, 4 ст. 40 , п. 3 ст. 41 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Вижницького дошкільного навчального закладу № 1 у цій частині задовольнити частково.

Визнати незаконними накази про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1 № 51 від 3 грудня 2014 року, № 52 від 4 грудня 2014 року, № 35 від 6 березня 2015 року (в частині внесення змін до наказу № 51 від 3 грудня 2014 року).

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя, практичного психолога на підставі пп. 3, 4 ст. 40 , п. 3 ст. 41 КЗпП України згідно наказу № 4 від 20 січня 2015 року.

Стягнути з Вижницького дошкільного навчального закладу №1 на користь ОСОБА_1 5068 (пять тисяч шістдесят вісім) гривень 42 коп. - втраченого заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року, відрахувавши з цієї суми податки та інших обовязкових платежі.

Стягнути з Вижницького дошкільного навчального закладу №1 на користь ОСОБА_1 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 (пятсот) гривень.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У рахунок виконання рішення суду в частині стягнення з Вижницького дошкільного навчального закладу №1 на користь ОСОБА_1 5068 гривень 42 коп. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року, зарахувати виплачену ОСОБА_1 за наказом № 36 від 19 березня 2015 року суму у 4500 (чотири тисячі пятсот) гривень 52 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. І. Владичан

ОСОБА_13