АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/7932/15 Головуючий 1-ї інстанції - Сітало А.К.
Справа № 2-644/4289/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : сімейне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову посилалась на те, що батько дитини, відповідач по справі, ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання та необхідного догляду за дитиною.

За рішенням суду від 06 листопада 2008 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ? частини заробітку які він також не сплачує та має заборгованість.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність. При цьому, позивач зазначив, що постійно бачитись з дитиною заважає його робота, пов'язана з постійними тривалими відрядженнями, тому з онуком спілкуються його батьки. Від виконання своїх батьківських обов'язків він не ухиляється та надає матеріальну допомогу у межах можливості.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права та недоведеність обставин, що мають значення для вирішення питання по справі. Зокрема вважає помилковими висновки суду про те, що позивачем не надано безспірних доказів, які свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків щодо виховання дитини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом , а позивачем не наведено безспірних доказів ,які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання динити та винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов'язками.

З такими висновками погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2006 року по 21 січня 2009 року, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18 жовтня 2006 року, виданим міським відділом про що зроблено актовий запис № 420. (а.с.5).

З матеріалів справи також вбачається, що з 2009 року після розірвання шлюбу ОСОБА_1 із сином проживала разом із своїми батьками, а після укладення нового шлюбу 19 грудня 2014 року із ОСОБА_1

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що питання спілкування дитини з рідним батьком, відповідачем у справі, було предметом розгляду органами опіки про визначення порядку участі батька у вихованні дитини.

Крім того, судом також встановлено, що відповідач протягом тривалого часу постійно не проживає у м.Харкові у зв'язку з умовами роботи у м.Запоріжжя та на території РФ, а тому не має можливості постійно спілкуватись із дитиною.

За такими обставинами суд першої інстанції правомірно не прийняв в якості належного доказу довідки із лікувальної установи, дитячого садочка та школи щодо свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов'язками.

Висновок органу опіки та піклування - Департаменту праці та соціальної політики управління служб у справах дітей Харківської міської ради від 25 червня 2015 року № 327, за яким було визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_3, базується на документах, наданих позивачем ОСОБА_1, додаткова перевірка яких не проводилась, згідно якої батько не проживає разом із сином, участі у вихованні дитини не бере, та не надає матеріальної допомоги на її утримання.(а.с.48-49).

Проте, з вказаного висновку не вбачається які ж нові факти були встановлені органом опіки, що дали підставу для висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки в судове засідання апеляційної інстанції представник Департаменту праці та соціальної політики управління служб у справах дітей Харківської міської ради надала перший висновок органу опіки від 12.06.2014 року за № 245 про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, при цьому при порівняльному аналізі текстів двох протилежних висновків мотивувальні частини не містять будь-яких відмінностей обставин, які стали підставою для надання різних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що з літа 2015 року позивач з дитиною виїхала на постійне місце проживання в Крим, при цьому відповідач ОСОБА_2 надав дозвіл в інтересах дитини на такий віїзд (а.с.93).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 працює, має постійний дохід, а тому сплачує аліменти та погашає заборгованість по аліментам ( а.с.118,126-127).

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки позивач не заперечувала, що у неї з ОСОБА_2 були напружені відносини, та не заперечувала той факт, що ОСОБА_2 звертався в органи опіки щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи справу суд першої інстанції правомірно керувався положеннями ст.150, ч.4 ст.155, п.п.2,4 ч.1 ст. 164 СК України, за якими позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і опіку, які необхідні їй для її благополуччя, приймаючи до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів і інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007р., в пунктах 15, 16 постанови № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Аналогічна позиція висловлена в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», з якого вбачається, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Матеріали справи не містять відомостей про вжиття до ОСОБА_2 адміністративних заходів за нехтування батьківськими обов'язками та свідоме ухилення його від виховання дитини та її матеріального утримання, а в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснював, що бажає спілкуватись з дитиною, приймати участь в його вихованні, однак не має для цього можливості, оскільки дитина зараз постійно мешкає на території Криму.

Виходячи із конкретних обставин даної справи, висновки суду першої інстанції про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, не буде відповідати захисту інтересів дитини та стимулювати батька щодо належного виконання своїх обов'язків, колегія суддів вважає такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав

Доводи апеляційної скарги не містять безсуперечних доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст..ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді