Номер провадження: 22-ц/785/5525/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015 року м. Одеса

1)
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановила:

Позивач 11.08.2014 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної угоди (далі ДТП) у розмірі 7726,07 грн., витрат на проведення експертизи у розмірі 752,76 грн., витрат поштового виклику відповідача у розмірі 56,40 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також судові витрати у справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27.05.2014 року о 08 год.15 хв. в м.Одесі на пр-ті Мира в м.Одесі ОСОБА_3, керуючи автомобілем «БМВ», держ.номер ВН 4505 ЕІ, який належить ОСОБА_5 на праві власності, повертаючи ліворуч, здійснила зіткнення з автомобілем «Лексус 430», держ.номер ВН 3888 СХ, який рухався в зустрічному напрямку, яким керував ОСОБА_4

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 08.07.2014 року винним у ДТП визнано ОСОБА_3О і на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Згідно висновку ОНДІСЕ № 2659 від 25.06.2014 року сума завданої майнової шкоди складає 7 726,07 грн.

Також позивач вказав про те, що вказаним ДТП йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що в момент ДТП в машині знаходилася його донька, яка дуже злякалася, тому що дитина знаходилася з того боку, куди прийшовся удар.

Крім того, внаслідок ДТП він не мав можливості повноцінно експлуатувати автомобіль, не міг відвозити доньку у школу, його робота тісно повязана із постійним використанням на протязі робочого дня автомобіля, однак на цей час він не міг взагалі користуватися автомобілем, що призвело до душевних хвилювань, тривалу втрату можливості використовувати свій автомобіль, у звязку з чим моральну шкоду він оцінив у 10000 грн.

Крім того, 17 грудня 2014 року ОСОБА_4 надав суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартири № 40, 40а, 41,42,43,45,45а,46,47,48,50,51,52,58,64 по вул. Ю.Олеши, буд.10 у м.Одесі, на квартиру АДРЕСА_1, які належать відповідачу ОСОБА_3, та шляхом заборони відповідачці здійснювати будь-які дії по відчуженню, здачі у найм вказаного майна (а.с.63).

Справа була розглянута за відсутності відповідачів при заочному розгляді справи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року зазначене клопотання про забезпечення позову було задоволено та було накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, яка належать ОСОБА_3 на праві власності.

Крім того, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволенні частково та було стягнуто із ОСОБА_6 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8535,23 грн. та судові витрати у справі. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду про забезпечення позову скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову складала 17 726,07 грн.

Оскаржуваною ухвалою позов ОСОБА_4 було забезпечено шляхом накладання арешту на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Разом з тим, суд не визначив вартість квартири, на 1/2 частини якої накладено арешт, та не врахував, що доводи апелянта про те, що вартість1/2 частини спірної квартири набагато більше, ніж ціна позову.

Крім того, як було зазначено вище, судовим рішенням від 11 березня 2015 року позовні вимоги були задоволені частково та на користь позивача з відповідача ОСОБА_3 було стягнуто матеріальної шкоди у сумі 8 535,23 грн.

Так, у відповідності до вступної частини постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У звязку з тим, що у чинному цивільному процесуальному законодавстві не визначено конкретні мінімальні розміри позовних вимог, при яких суд може забезпечити позов, шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, існує необхідність застосування аналогії закону.

Так, відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Подібні та випливаючи із суті забезпечення позову відносини регульовані Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до ч. 7 ст. 52 якого, - звернення стягнення на житло боржника (арешт, вилучення та його примусова реалізація) не здійснюється, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати (10 х 1 218,00 = 12 180,00 грн.).

Таким чином, судом першої інстанції не було дотримано співмірності між позовними вимогами та обраним видом забезпечення позову, що є порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства України.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р., розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У звязку з цим, необхідно зазначити, що зі змісту поданої ОСОБА_4 заяви про забезпечення позову від 17.12.2014 р. він просить накласти арешт на безліч квартири та крім того на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.63).

Однак суд першої інстанції наклав арешт на частину іншої квартири, щодо якої жодних заяв про забезпечення позову не заявлялося, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Більш того, в порушення вимог, передбачених ч. 3 ст. 151 ЦПК України, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було досліджено, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення.

При цьому суд безпідставно і невмотивовано зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача.

Так, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9, «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Однак, жодного доказу, який би свідчив про те, що виконання судового рішення є неможливим без забезпечення позову, матеріали справи не містять.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що зазначена ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у накладенні арешту на квартиру АДРЕСА_2, яка належать ОСОБА_3 на праві власності та відмовити в забороні відповідачці здійснювати будь-які дії по відчуженню, здачі у найм вказаного майна.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року про забезпечення позову скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у накладенні арешту на квартиру АДРЕСА_2, яка належать ОСОБА_3 на праві власності.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2