Справа №591/41/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шелєхова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/2000/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С. ,

при секретарі - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Сумбуд», третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округ Канівець Людмила Олексіївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені. Вселено ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 було відмовлено за необґрунтованістю. ( т.2 а.с.35-44)

Не погодившись з таким рішенням суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати ухваливши нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення про вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру, не взяв до уваги ті обставини, що ЖК України регулюється лише вселення у житлове приміщення членів сім'ї наймача, а не власників квартир, а також положення ст.50 ЖК України, яка не допускає заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами. Апелянт зазначає у скарзі, що вселити ОСОБА_5 не можливо, оскільки її ідеальна частка в спільному майні не виділена в натурі, а обраний нею спосіб захисту не відповідає чинному законодавству. Крім того, апелянт вважає, що попередній договір, укладений ОСОБА_3 на придбання квартири є нікчемним, оскільки всупереч вимог ст.ст.635, 675 ЦК України він не укладався в письмовій нотаріальній формі, у ньому не зазначалося, що придбання квартири відбувається за попередньої згодою дружини та за спільні сумісні кошти подружжя і квартира буде належати подружжю на праві спільної часткової власності. Зазначає у скарзі, що суд першої інстанції не надав правової оцінки обставинам, на які посилався ОСОБА_3 у зустрічному позові щодо придбання спірної квартири ним за особисті кошти отримані в борг від батьків, що підтверджується відповідними розписками та нотаріально посвідченим договором дарування від 22 січня 2015 року, тому розрахунок ОСОБА_3 за попереднім договором не є розрахунком за спірним договором купівлі-продажу квартири. Доказів того, що ОСОБА_5 придбала свою частку квартири за особисті кошти суду надано не було і вважає, що спірний договір укладений під впливом помилки, наявність якої з'ясувалася лише при розгляді Зарічним районним судом м.Суми та апеляційним судом Сумської області позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Крім того, апелянт зазначає, що КП «Сумське МБТІ» здійснило державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/2 частку спірної квартири без її заяви про це.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 вересня 2009 року по 19 серпня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.5, 18, 87, 88, 134).

15 листопада 2010 року між ВАТ «Сумбуд» і ОСОБА_3 був укладений попередній договір №15/11, за умовами якого, ВАТ «Сумбуд» зобов'язалось у строк не пізніше 30 листопада 2010 року продати ОСОБА_3, а останній зобов'язався купити у ВАТ «Сумбуд» квартиру АДРЕСА_1. Купівля-продаж квартири має бути вчинена за суму, що на день підписання попереднього договору становить 399840 грн., в тому числі ПДВ. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 сплачує суму 399 840 грн., в тому числі ПДВ, в термін: до 15 листопада 2010 року - 331550 грн., до 22 листопада 2010 року - 68290 грн. Зазначена сума розцінюється сторонами як повна сплата в рахунок наступного договору купівлі-продажу та підтверджується довідкою про сплату. Основний договір повинен бути укладений не пізніше 30 листопада 2010 року (т.1 а. с.57).

Із меморіальних ордерів №208-70-К від 16 листопада 2010 року та №208-179-К від 15 листопада 2010 року вбачається, що ОСОБА_3 вніс на оплату за квартиру АДРЕСА_1 , відповідно 68290 грн. і 331550 гнр. (т.1 а.с.58).

16 листопада 2010 року ВАТ «Сумбуд» видало ОСОБА_3 довідку про те, що він придбав квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.59).

06 грудня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надали одне одному посвідчені приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О. за реєстровими №3079 та №3080, згоди на придбання іншим з подружжя 1/2 частки спірної квартири, з підтвердженням того, що придбане нерухоме майно буде об'єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу, та про те, що договір купівлі-продажу укладається іншим з подружжя в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (т.1 а.с.93, 135, 136).

За договором купівлі-продажу від 06 грудня 2010 року серії ВРД №391776, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О. за реєстровим №3081, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали у ВАТ «Сумбуд» за 391510 гр. у спільну часткову власність у рівних частинах по 1/2 частині двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, розташовану на 4-му поверсі 10-поверхового будинку, житловою площею 36,1 кв. м, загальною площею 83,3 кв.м. (т.1 а.с.13-14, 60, 123).

Права власності по 1/2 частки вказаної квартири сторони зареєстрували в КП «Сумське МБТІ» (т.1 а.с.6, 7, 8, 61, 62).

Відповідно до технічного паспорту на вищевказану квартиру вбачається, що вона складається з двох кімнат житловою площею 36, 1 кв.м, 1 кімната - площею19, 6 кв.м, 2 кімната - 16, 5 кв.м, кухня - 11 кв.м, коридор - 22 кв.м, ванна - 5, 6 кв.м, туалет - 1, 6 кв.м, кладова - 3 кв.м; обладнана заскленою лоджією - 4 кв.м., загальна площа квартири 83, 3 кв.м, квартира розташована на 4-му поверсі 10-ти поверхового будинку (т.1 а.с.15-17).

Відповідно до Звіту з незалежної оцінки Н11/02 від 11 листопада 2014 року проведеного за заявою ОСОБА_3 ринкова вартість спірної квартири з урахуванням сучасного ремонту становить 840 910 грн. (т.1 а.с.94-107).

ОСОБА_5 зареєстрована АДРЕСА_2 (т.1 а.с.12-а, 132).

ОСОБА_3 зареєстрований АДРЕСА_3 (т.1 а.с.22, 130).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5 про вселення у спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачеві в користуванні спірною квартирою, чим порушує її права як співвласника квартири, а тому посилаючись на положення ст.391 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та вселення позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу від 06 грудня 2010 року є власником 1/2 частини спірної квартири, а отже в силу ст.ст.317, 318, 383, 391 ЦК України вона, як її співвласник, вправі користуватись даним житлом для особистого проживання та вимагати усунення створюваних іншим співвласником перешкод у користуванні цим майном.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 після припинення шлюбних відносин виникли складні відносини та непорозуміння з приводу користування та володіння спірною квартирою.

Як пояснив представник позивача в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди в користування та розпорядженні належній позивачу ОСОБА_5 частки квартири, зокрема не надає доступу до квартири, змінивши замки на вхідних дверях. При цьому представник також зазначила, що домовленості про порядок користування спільною власністю сторони не досягли і рішення Зарічного районного суду м.Суми від 02 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення порядку користування спірною квартирою було скасовано рішенням апеляційного суду Сумської області від 15.09.2015 року і у задоволенні цих вимог було відмовлено. ( т.2 а.с.26-29)

Представник відповідача також не заперечує тих обставин що між колишнім подружжям виникли непорозуміння з приводу користування квартирою і відповідач ОСОБА_3 оспорює право власності колишньої дружини на спірну квартиру і домовленості про порядок користування колишнє подружжя не досягло.

Вказані обставини були встановлені судом першої інстанції і підтверджені сторонами і в суді апеляційної інстанції.

Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності з вимогами частин 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, при цьому співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому, також повинні дотримуватись прав інших співвласників житла.

Ті обставини, що після придбання квартири подружжя вселилося у квартиру і позивачка проживала у спірній квартирі як її співвласник, а після припинення шлюбних відносин ОСОБА_5 продовжувала проживати у спірній квартирі і вимушена була покинути її лише після того, коли відповідачем була встановлена відеокамера у зайнятій нею кімнаті, після чого відповідач змінив замки, не надає ключі від вхідних дверей та не допускає позивача до квартири і тим самим перешкоджає її користуватися квартирою, відповідач ОСОБА_3 не спростував.

Крім того, представник апелянта у засіданні суду апеляційної інстанції також підтвердив ті обставини, що між подружжям були складні сімейні стосунки, що відповідач ОСОБА_3 встановив відеокамеру у кімнаті квартири, якою користувалась позивачка і після її виявлення позивач покинула квартиру, а відповідач змінив замки.

Данні обставини, а також той факт, що ОСОБА_5 зверталася до органів УМВС зі зверненнями щодо перешкоджання з боку її чоловіка користуватися спірною квартирою, підтверджується наданим апеляційному суду представником позивача висновком Сумського МВ УМВС про відсутність ознак кримінального порушення від 28.04.2015 року.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, встановивши, що майнові та житлові права позивача ОСОБА_5, як співвласника квартири були порушені діями відповідача ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано і законно захистив порушене право, вселивши ОСОБА_5 до спірної квартири, співвласником якої вона є.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_5 не можна вселити у квартиру, оскільки її ідеальна частка у спільному майні не виділена у натурі і позивачка обрала спосіб захисту, який не відповідає чинному законодавству, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_5, як співвласник майна, на підставі ст.ст.317,319,321,391 ЦК України має право володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі і шляхом вселення у спірну квартиру, і спосіб захисту свого цивільного права у разі його порушення обирається особою самостійно, на її розсуд відповідно до ст.16 ЦК України.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст.50 ЖК України, оскільки дана норма регулює порядок заселення жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, а тому на правовідносини у даній справі щодо користування житловим приміщенням, яке знаходиться у приватній власності свою дію не поширює.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст.229 ЦК України для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги у цій частині не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вказав Пленум Верховного Суду України у п.7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст.203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки не чинності правочину.

Як вбачається зі змісту змінених зустрічних позовних вимог, ОСОБА_3 просив визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу квартири з підстав передбачених ст.229 ЦК України, посилаючись на те, що зміст оспорюваного правочину не відповідає фактичним обставинам справи що мали місце в дійсності та вбачається помилка стосовно змісту прав та обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу, які підлягали реалізації та виконанню. (т.1 а.с.167-170)

Згідно зі ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язано з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, предметом доказування в суді є те, що в момент вчинення правочину помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, наведені у зміненій зустрічній позовній заяві ОСОБА_3, а також доводи апеляційної скарги, не містять переконливих доказів того, що під час укладання правочину ОСОБА_3 помилявся і ця помилка має істотне значення.

На момент укладення договору купівлі-продажу квартири сторони перебували у шлюбі.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як встановлено судом першої інстанції, спірний договір купівлі-продажу квартири вчинено сторонами у письмовій формі, він нотаріально посвідчений, зміст правочину не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Про те, що волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на укладення договору купівлі-продажу квартири саме у рівних частках з ВАТ «Сумбут» було вільним та усвідомленим, свідчать також і ті обставини, що ОСОБА_3 особисто, 06 грудня 2010 року, тобто відразу після укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, звертався до КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» з заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ним та його дружиною ОСОБА_5, а також у цей же день особисто сплатив грошові кошти у розмірі 72,25 грн. за себе та ОСОБА_5 за реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Ці обставини підтверджуються наявними в матеріалах інвентаризаційної справи №155224 (яка була витребувана судом) документами, а саме заявою ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав власності від 06.12.2010 року, заявами на переказ готівки та квитанціями про оплату реєстрації права власності на нерухоме майно і не спростовані апелянтом наведеними в апеляційній скарзі доводами. (інв. спр. а.с.42,43, 44)

Тому посилання ОСОБА_3 про те, що КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» з власної ініціативи зареєструвало право власності ОСОБА_5 на 1/2 частини спірної квартири, є безпідставними.

Також у п.11 договору купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2010 року сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Крім того, відповідно до п.12 договору, сторони зазначили, що цей правочин вчиняється зі згоди дружини покупця ОСОБА_5 та чоловіка покупця ОСОБА_3, посвідчених нотаріусом 06 грудня 2010 року за реєстровими №№3079 та 3380.

Окрім того, із змісту пункту 17 вказаного договору вбачається, що сторонам було роз'яснено нотаріусом вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору купівлі-продажу квартири, що спірна квартира була передана продавцем ВАТ «Сумбуд» у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у рівних частках, а також були роз'яснені і правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Таким чином, оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено з дотриманням процедури нотаріального посвідчення даного виду договору.

Отже, твердження апелянта щодо ненадання ним згоди на купівлю ? частини квартири дружиною ОСОБА_5, незрозумілості змісту договору, прав та обов'язків сторін є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири не робив заяв, що квартира купується на його особисті кошти, не надавав нотаріусу попередній договір купівлі-продажу від 15.11.2010 року, або інший документ, з якого б слідувало, що він особисто придбав спірну квартиру за власні кошти.

Крім того, ОСОБА_3 не було надано доказів суду першої інстанції так і апеляційної інстанції на підтвердження того, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири він не був обізнаний про зміст цього правочину, а саме те, що подружжя купує квартиру у рівних частках. (п.1 договору т.1 а.с.60)

Доводи апелянта стосовно нікчемності укладеного попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири від 15.11.2010 року, за яким він діяв самостійно та у власних інтересах, а не в інтересах сім'ї, а також доводи скарги, що квартиру він придбав за кошти отримані ним у борг у своїх батьків, які у подальшому 22.01.2015 року були подаровані йому батьками (т.1 а.с.63,64, 89), а не за кошти, що належали сім'ї на праві спільної сумісної власності, не спростовують висновків суду про те, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_3 за меморіальними ордерами від 15.11.2010р. та 16.11.2010 р., (т.1 а.с.58, 57) були сплачені саме за квартиру, придбану сторонами за оспорюваним договором купівлі-продажу від 06.12.2010 року, який був укладений сторонами саме в інтересах сім'ї і на умовах попередньо погоджених з дружиною ОСОБА_5 та з метою придбання квартири у спільну власність, і цей факт придбання кожним з подружжя по 1/2 частини квартири у спільну часткову власність, свідчить про те, що така згода між подружжям була досягнута і відповідала спільному волевиявленню, що підтверджується нотаріально посвідченими згодами сторін при укладанні договору та відображена у договорі купівлі-продажу. ( т.1 а.с.135, 136)

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року було залишено без змін рішення Зарічного районного суду м.Суми від 02 лютого 2015 року та ухвала апеляційного суду Сумської області від 25 березня 2015 року у цивільній справі № 591/7423/14-ц, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на квартиру та скасування державної реєстрації права власності на частку майна дружини. Суд касаційної інстанції розглядаючи справу зазначив, що законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього і ОСОБА_3 не було надано доказів, які б свідчили про придбання спірної квартири саме за кошти, позичені у своїх батьків. ( т.2 а.с. 13-14)

При розгляді зустрічних позовних вимог по даній справі, позивачем ОСОБА_3 також не надано суду обґрунтованих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірна квартира придбана за кошти його батьків, а надані ним розписки про позику грошей та договір дарування грошей, були предметом розгляду суду першої інстанції, цим доказам надана вірна оцінка і суд прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що дані розписки та договір дарування грошових коштів не спростовують правового статусу придбаної квартири, як спільного майна подружжя, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Інші доводи апелянта стосовно порушення судом норм матеріального права колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини на які ОСОБА_3 посилалася як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, апелянт не навів і його доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, ст. 315, 317 ,319, 325 ЦПК України, колегія судів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -