АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Борисовій О.В., Гаращенко Д.Р.

при секретарі Гречка Т.В., Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації про розірвання договору оренди житла і гаражного боксу та виселення.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду ставив питання щодо: розірвання договору оренди житла - квартири АДРЕСА_1 та гаражного боксу НОМЕР_1 у будинку за тією ж адресою, укладеного між позивачем та ОСОБА_6; виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1; зобов'язання відповідача ОСОБА_6 звільнити та повернути позивачу вищезазначений гаражний бокс.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір оренди жилого приміщення, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняла в платне користування квартиру АДРЕСА_1 разом із гаражним боксом НОМЕР_1, розташованим у тому ж будинку, зі строком оренди з моменту укладення договору до 23.11.2011 року, тобто на 11 місяців. Приймання-передача майна за договором зафіксовано актом приймання - передачі від 22.12.2010 року.

Пунктом 8.6. договору було передбачено, що разом із орендарем - відповідачем ОСОБА_6 у квартирі мають право проживати члени її сім'ї - ОСОБА_4 (чоловік) та діти - ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Після закінчення строку дії договору орендар продовжувала користуватися квартирою та гаражним боксом, відмовилась надати позивачу доступ до квартири. При цьому з'ясувалося, що вхідні замки на дверях квартири змінені без попередження власника квартири, без погодження з ним таких дій та без повідомлення про те, з яких причин нею були вчинені дії по заміні замків без відома власника та без надання йому дублікату ключів.

Також він дізнався, що 11.12.2014 року відповідач звернулася до Голови правління ОСББ «Тичини 16/2» з вимогою визнати її та її чоловіка членами Об'єднання співвласників будинку, а також зі скаргами на дії позивача. Окремим листом від 04.12.2014 року відповідач звернулась до позивача з вимогами надати їй оригінали: паспорту позивача та ідентифікаційного коду; правовстановлюючих документів на нерухомість та зазначила про проведення капітального ремонту квартири, який має бути врахований при проведенні остаточних розрахунків по квартирі. Оскільки вимоги відповідача ОСОБА_6 у сукупності вчинюваних нею звернень до різних органів викликали у позивача побоювання щодо посягання на його власність, останній намагався врегулювати питання мирним шляхом та погодити з цією метою відвідування квартири. Однак, відповідачі в обумовлений час у квартирі були відсутні.

На думку позивача, такі дії відповідачів є порушенням вимог діючого законодавства та умов договору оренди, а саме пунктів 3.4., 3.7. в частині неможливості перевірки стану використання відповідачами орендованого майна, пункту 4.1. в частині сплати орендних платежів, що в свою чергу є підставою для розірвання договору оренди, виселення відповідачів та звільнення гаражного боксу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено.

Розірвано договір оренди житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 та гаражного боксу НОМЕР_1 розташованого за адресою АДРЕСА_1 укладеним 22.12.2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_6 в особі свого представника подала апеляційну скаргу, де ставила питання щодо його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Вказуючи при цьому на його незаконність, необґрунтованість та упередженість суду при розгляді справи. Мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права. Суд неповно з'ясував та вивчив фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному її розгляду.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник позивача не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_11, будучи повідомленими про розгляд справи у встановленому законом порядку у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2005року та гаражного боксу під НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно до договору купівлі-продажу гаражного боксу від 29.07.2005 року.

22 грудня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди жилого приміщення - чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та гаражного боксу НОМЕР_1, що розташований у тому ж будинку додатком до якого є опис майна, переданого в оренду згідно приймання -передачі від 22.12.2010 року.

Згідно умов зазначеного договору оренди, орендна плата за один місяць становила 900,00 доларів США - еквівалент у національній валюті за курсом НБУ та оплата за комунальні послуги за квитанціями, що вносяться не пізніше 23 числа кожного місяця (п.4.1.), строк дії договору - з 22.12.2010 року по 23.11.2011 року, погоджено проживання з орендарем у зазначеній квартирі чоловіка ОСОБА_4 та дітей - ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_7 про розірвання договору оренди, виселення відповідачів з квартири та зобов'язання повернення гаражного боксу підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки в судовому засіданні встановлено тривале - понад встановлені ч. 1 ст. 782 та п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України строки невнесення відповідачем ОСОБА_6 та іншими відповідачами плати за найом (оренду) квартири АДРЕСА_1 та гаражного боксу НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення сплати орендних платежів за договором від 22.12.2010 року.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянт вказувала, що із зазначених позивачем підстав для звернення до суду на увагу може заслуговувати лише його посилання щодо неотримання орендної плати. Однак, у ході розгляду справи було встановлено ( з урахуванням показів свідків) що платня по кожному місяцю від 22.12.2010 року по 22.06.2015 була здійснена відповідачем у повному обсязі включаючи всі сплати комунальних та поточних платежів. А так як договором не було передбачено порядок здійснення розрахунків, то і підтвердження оплати по договору є неможливим.

Суд відмовився розглядати заперечення подані від 27.04.15 року та законні вимоги, викладені в ньому, на які вона та відповідачі просили, протягом слухання всієї справи, звернути увагу.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, так відповідачами були надані лише докази на підтвердження сплати комунальних платежів у той час як договором оренди квартири та гаражного боксу сума щомісячної орендної плати була визначена сторонами як еквівалент 900 доларів США.

Крім того правомірним є посилання суду на положення ст. 526 ЦК у відповідності до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, норм ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відтак передача грошей може бути здійснена у любий спосіб, який забезпечує встановлення факту здійснення оплати на підставі належних і допустимих доказів, як того вимагають норми ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Також правомірно з урахуванням положень ст. ст. 526, 510, 527, 238 ЦК не було взято до уваги судом першої інстанції посилання апелянтів ( відповідачів) в частині передачі грошей за договором оренди, укладеним з позивачем, уповноваженій ним особі Вараві. Так як такі застереження відсутні в умовах договору оренди і нові докази на підтвердження що позивачем передано право вчинення дій за договором оренди від його імені за дорученням іншим особам у ході розгляду справи надано також не було.

Апелянтом вказувалось на те, що розуміючи, що Позивач ухиляється від законного ведення справ за договором оренди від 22.12.2010 року, усвідомлюючи міру відповідальності та наслідки неналежної фіксації та реєстрації такої форми договору суд розірвав договір без належного пояснення законної процедури, перетворивши відносини сторін до більш незрозумілої форми подальшої їх реалізації. Так як від початку підписання договору оренди 22.12.2010 року позивач проігнорував законні вимоги держави, щодо реєстрації такої форми договору, чим унеможливив контроль та реєстрацію переданих йому коштів згідно до Закону України від 16 березня 2010 року, що набув чинності від 11 лютого 2010 року №1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмеження" та інші законодавчі акти України". З метою приховання своїх доходів позивач уникнув не тільки реєстрації, а й сплати податків, в супереч Закону N0 889 - Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 року ( N 889-ІУ).

Зазначені вище доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів не можуть бути підставою для відмови позивачу у задоволенні вимог щодо розірвання договору оренди.

При цьому слід також зазначити, що факт недопуску позивача до майна яке було передане ним в оренду підтверджується як актом від 23.12.2014 року так і показами свідків. Крім того обставини не допуску визнали і самі відповідачі, вказавши в відповіді на звернення позивача, що на виконання його вимоги про звільнення орендованого майна, орендарі будуть вимагати альтернативного житла, компенсацію до договору та виплат за капітальний ремонт проведений ними, тощо.

Не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду і доводи апеляційної скарги , щодо порушення судом першої інстанції прав малолітньої дитини ОСОБА_10 так як судом було встановлено що вона ( як і інші члени родини ОСОБА_10) має інше постійне місце проживання ( за місцем реєстрації своєї матері - відповідача по справі ОСОБА_6.) ніж орендоване житло. Тобто її виселення разом з іншими орендарями з орендованого житла вирішується у відповідності до загальних норм.

Також апелянтом вказувалось на те, що суд не намагався поставити питання сторонам таким чином, щоб досягти законного врегулювання за договором оренди та не взяв до уваги їх намагання мирного досудового врегулювання спору, а саме подану пропозицію від 20.06.2015 року.

Згідно ч. 2 ст. 175 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву.

Враховуючи те, що пропозиція на яку вказує апелянт була зроблена лише в односторонньому порядку і не прийнята іншою стороною, суд першої інстанції в силу зазначених вище норм цивільного права не міг вчинити дії щодо сприяння до укладення мирової угоди між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: