Справа № 344/3122/13-ц
Провадження № 2/344/224/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді: Барашкова В.В.

за участю секретаря: Струк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ПАТ Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Органу опіки та піклування МВК про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу та стягнення заборгованості за кредитним договором в тому числі шляхом зверхня стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з житлового приміщення, та повернення понесених судових витрат по справі.,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Органу опіки та піклування МВК про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу та стягнення заборгованості за кредитним договором в тому числі шляхом зверхня стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з житлового приміщення, та повернення понесених судових витрат по справі.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідачі повторно в судові засідання не зявилися, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, а тому, виходячи з того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи без їх участі.

Ознайомившись з позовною заявою, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд встановив, що 04.07.2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 449 pv7-05. Відповідно до п. 2.1., п. 2.3. та п. 3.2. предметом Кредитного договору є надання Банком Відповідачу грошових коштів на таких умовах: сума кредиту 55 000,00 (пятдесят пять тисяч) доларів СІІІА 00 центів з цільовим призначенням для придбання трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 80,9 кв. м., житловою площею 46,2 кв. м.; строк користування по 04 липня 2020 року; плата за користування кредитом - 11% відсотків річних.

Згідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад.» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Так, Позивач належним чином виконав свої обовязки по Кредитному договору щодо надання Відповідачу грошових коштів (кредиту) в сумі 55 000,00 доларів США 00 згідно Кредитного договору. Однак, Відповідач отримавши суму кредиту свої зобовязання за Кредитним договором не виконав, а саме своєчасно не погасив чергові частини кредиту та прострочив сплату процентів за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на зазначені порушення Відповідачем умов Кредитного договору Позивач набув право вимоги до Відповідача, а у Відповідача згідно пункту 3.4. Кредитного договору виникло зобовязання достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за його користування, неустойки за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В звязку із заборгованістю позичальника по сплаті процентів, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України позичальник зобовязаний сплатити суму процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений Кредитним договором.

Відповідно до пункту 6.1. Кредитного договору, за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених Кредитним договором, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених договором. Пунктом 4.7. кредитного договору передбачено, що Позичальник щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує в складі щомісячного платежу комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 538,25 гривень.

Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 14) у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, загальна сума боргу Позичальника перед Позивачем внаслідок неналежного виконання зобовязань за Кредитним договором № 449pv7-05 від 04.07.2005 року становить 78 875,87 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 24.04.2012р. (1 долар США = 22,88 гривень) становить 1 804 679, 91 грн. та 1 130 722,36 грн., з яких: 1 188 710,04 грн. - заборгованість по кредиту; 615 969, 86 грн. - заборгованість по сплаті процентів; 30 680,25 грн. - прострочена комісія за обслуговування кредиту; 1 100 042, 11 грн. пеня.

З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підстав кредитного договору, між Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідченого 04.07.2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за №392-Д.

Відповідно до п. 1. Договору іпотеки Предметом іпотеки є квартира №12, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Української Дивізії, буд.5 та складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 80,9 кв.м., жилою площею 46,2 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 24.06.2005р. за реєстраційним № 416, що зареєстрований 25.06.2005р. в Івано-Франківському ОБТІ в книзі 203, реєстраційний № 11106562.

У звязку із посвідченням Договору іпотеки 04.07.2005р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, яка належить ОСОБА_10, до припинення Договору іпотеки. Заборона зареєстрована в реєстрі за № 394-Д.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 11 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Стаття 589 ЦК України передбачає, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави за рахунок якого, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Кореспондуючі положення містять стаття 7 ЗУ «Про іпотеку», пункт 7.2. Кредитного договору, пункти 4.2., 5.1. Іпотечного договору.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки., якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст.38 цього Закону.

Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 ЗУ «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.9) передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором зокрема стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Судом встановлено, що позичальником за Кредитним договором є ОСОБА_1, а іпотекодавецем за Договором іпотеки ОСОБА_2, тобто останній не являється позичальником, отже вибраний позивачем спосіб судового захисту відповідає вимогам законодавства.

Що стосується позовної вимоги на примусове виселення відповідачів з житлового приміщення, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 ЗУ «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Згідно копії довідки від 22.07.2014р. №96-7/14, виданої ТзОВ «ЖЕД Експес Комфорт» та долученої позивачем до матеріалів справи, у квартирі №12, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Української Дивізії, буд.5 зареєстровано семеро осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частиною 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_6, вони являються його законними представниками, як відповідача по справі.

Судом встановлено, що позивачем 07.08.2014р. направлено всім відповідачам вимоги про добровільне звільнення квартири, що являється предметом іпотеки, однак вони залишені без виконання хоча і отримані 11.08.2014р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Разом з тим ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Окрім того, відповідно до ст.ст. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Згідно ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За таких обставин вимога про виселення відповідачів із заставленої квартири підлягає не до задоволення без наданням жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки зі змісту наведених норм випливає, що особам, які виселяються із жилого будинку(жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення , що надається особі , яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого житла при звернені стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час провадження по справі судом встановлено, що на момент укладання кредитного договору , договору іпотеки, спірне нерухоме майно належало на праві приватної власності ОСОБА_2, що виникло внаслідок договору купівлі-продажу від 24.06.2005 року. Тому позивачем не доведено використання кредитних коштів на придбання жилого приміщення позичальником, відповідно, застосування до них виселення без надання іншого житла.

З наведених міркувань, суд відмовляє у задоволенні вимог ПАТБанкФінанси і кредит в частині виселення громадян без надання іншого житла.

Згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусове примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. ОСОБА_11 набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З врахуванням того, що на час розгляду даної справи судом, не було остаточно зясовано, чи даний предмет іпотеки є єдиним житлом і місцем постійного проживання позичальника/майнового поручителя, а також, що позивач подав заяву про відстрочку виконання рішення суду в звязку з даним Законом, суд враховує, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно, таке стягнення підлягає зупиненню в порядку визначеному ст.217 ЦПК України на час дії Закону.

Саме така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 25.03.2015р. у справі №6-44 цс15.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 589-592, 610-612, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст.33-40 ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 217 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», що зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, код за заборгованість за кредитним договором № 449pv7-05 від 04.07.2005 року в сумі 2 935 402, 26 грн., в тому числі звернувши стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, що розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 80,9 кв. м., житловою площею 46,2 кв. м. та належить ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 24.06.2005р. за реєстраційним № 416, що зареєстрований 25.06.2005р. в Івано-Франківському ОБТІ, шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні інших позовних вимог -відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Головуючий суддя : В.В.Барашков