Справа № 346/863/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1533/2015
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря: Петріва Д.Б.

за участю: представника апелянта - Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк " звернулося до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 16.02.2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 13714,79доларів США на термін до 16.02.2012 року зі сплатою відсотків за встановленими умовами. У зв'язку з порушенням зобов'язань станом на 02.12.2014 року заборгованість становить 72635,54 доларів США, яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу.

Вказує, що посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності не повинен прийматись судом до уваги, оскільки відповідно до ст.264 ЦК України перериванням перебігу позовної давності є вчинення особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Так, згідно виписки по рахункам Кредитного договору вбачається, що останнє погашення боргу відбулось 29.09.2014 року, тобто в межах пред'явлення позову до суду.

Посилається на ст.599 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Також судом порушені такі норми та принципи процесуального права, як рівність перед законом і судом, диспозитивність цивільного судочинства, а також ст.60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вважає, що ненадання належної оцінки доказам по справі, не застосування норм матеріального права, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін, допущення порушень норм процесуального права щодо законності та обґрунтованості судового рішення призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення.

Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами, виходячи із наданих позивачем доказів та заявлені із пропуском трирічного строку позовної давності.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального права та дійсним обставинам справи.

Встановлено, що між сторонами 16.02.2007 року укладений кредитний договір № IFAOAN02000106 відповідно до п.7.1 якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 16166 доларів США на строк до 16.02.2012 року для придбання автомобіля, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до умов договору та у розмірі 2444,17 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом під 12% річних. (а.с.11).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 16.02.2007 року уклали договір застави рухомого майна, предметом якого був автомобіль FAW модель 1041-0 р.в., тип ТЗ - вантажний, р.н.з. НОМЕР_1, що належав на праві власності ОСОБА_3

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Встановлено, що у зв'язку з порушенням боржником виконання кредитного зобов'язання відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України і п.2.3.3 кредитного договору банк звертався до суду про дострокове стягнення заборгованості за рахунок заставного майна.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10.11.2008 року позов задоволено повністю. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFAOAN02000106 від 16.02.2007 року в розмірі 13689,63 доларів США звернуто стягнення на предмет застави - вищезазначений автомобіль, шляхом його продажу банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Позивачем не надано належних доказів факту реалізації предмета застави, ціни та часу продажу, а тому суд ставить під сумнів визначену розрахунком банку заборгованість відповідача, заявлену в даному позові.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідач заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до позову банку у суді першої інстанції

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Умовами договору визначено, що щомісяця в період сплати, яким визначено з 25 по 30 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 322,21 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії. Таким чином прострочення останнього платежу відповідача відбулось 30 січня 2012 року, а до суду з позовом банк звернувся 18.02.2015 року, пропустивши трирічний строк.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, № 6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року).

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності, дотримання якого є передумовою для вимоги банку про повернення щомісячних прострочених платежів.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, звернувшись до суду.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені за рахунок заставного майна, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, після ухвалення рішення про звернення стягнення на заставне майно, тобто 11.11.2008 року.

Посилання апелянта на переривання строку позовної давності є надуманими.

За змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

На підтвердження переривання строку позовної давності банк вказував на погашення боргу 29.09.2014 року. Проте, як вбачається з довідки банку, що кошти в розмірі 828,27 доларів США 29.09.2014 року надійшли на рахунок банку від реалізації застави, яку здійснював сам банк, а тому перерахунок цих коштів не може вважатись визнанням боргу позивачем.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» - відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк