Справа № 354/702/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1485/2015
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство охорони здоровя України до Яремчанської міської ради, виконкому Яремчанської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою представника Міністерства охорони здоровя України на рішення Яремчанського міського суду від 03 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський» звернувся з позовом до Яремчанської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 року та державного акта на право власності на земельну ділянку.

В позовній заяві зазначив, що рішеннями Яремчанської міської ради від 29.04.1998 року санаторію «Прикарпатський» видано державний акт серії І-ІФ №001249 на право постійного користування землею площею 9,0683 га для розміщення, обслуговування, експлуатації будівель і споруд лікувально-оздоровчого призначення, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею. З 10.06.1998 року до 04.07.2002 року та з 10.05.2007 року до 21.10.2010 року посаду головного лікаря санаторію «Прикарпатський» займав ОСОБА_3 Актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складених Державною інспекцією сільського господарства в Івано-Франківській області та матеріалів кримінальної справи, було виявлено, що ОСОБА_3 влітку 2000 року, використовуючи те, що його брат займав посаду міського голови, всупереч встановленому порядку, на підставі листа МОЗ від 18.12.1998 року, особистої заяви від 06.08.2000 року та рішення виконкому Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 року отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0795 га, якою за державним актом на право постійного користування землею від 29.04.1998 року користувався державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський». Просив, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 року в частині вилучення із земель санаторію «Прикарпатський» земельної ділянки площею 0,08 га і надання ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,08 га по вулиці Курортній в м. Яремче для будівництва житлового будинку та державного акта серії І-ІФ №008506 на право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, виданого ОСОБА_3 02.10.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №1182.

Рішенням Яремчанського міського суду від 03 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник Міністерства охорони здоровя України подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин, які мають значення для справи.

Апелянт зазначив, що суд невірно застосував положення ст.ст. 71, 75 ЦК України (в редакції 1963 року), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, оскільки строк пропущений не був.

Також апелянт вказав, що судом не враховано, що майно та кошти санаторію є державною власністю та належать йому на праві оперативного управління, уповноваженим органом управління якого є Міністерство охорони здоровя України. Отже, санаторій не має права самостійно надавати згоду на вилучення в нього земельної ділянки, а повинен погоджувати такі рішення з органом управління МОЗ України. Листом від 25.12.1998 № 9-03-15/591 МОЗ України не надало згоду на передачу земельної ділянки відповідачу, оскільки не був виданий розпорядчий документ, а саме наказ.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Судові рішення у цій справі переглядалися у апеляційному та касаційному порядку. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2014 року рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2014 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 29 квітня 1998 року санаторію «Прикарпатський», який у подальшому змінив найменування на державний заклад спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський» Міністерства охорони здоров'я України, видано державний акт на право постійного користування землею, площею 9,0683 га для розміщення, обслуговування експлуатації будівель і споруд лікувально-оздоровчого призначення.

Рішенням виконкому Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №103 від 29 серпня 2000 року, з земель санаторію «Прикарпатський вилучено земельну ділянку площею 0,08га в землі запасу міської ради. Цим же рішенням, за згодою Міністерства охорони здоров'я України, вилучено земельну ділянку площею 0,08 га, та передано у власність відповідачу ОСОБА_3 для будівництва будинку. На підставі зазначеного рішення 2 жовтня 2000 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0795га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Із листа відділу Державного земельного агенства у м. Яремче Івано-Франківської області від 10 липня 2013 року вбачається, що землі санаторію на момент прийняття Яремчанською міською радою Івано-Франківської області рішення №103 від 29 серпня 2000 року про вилучення земельної ділянки з постійного користування санаторію «Прикарпатський», відносилися до земель оздоровчого призначення. Цей факт не оспорюється сторонами по справі і докази про зміну цільового призначення земель у матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 71 ЦК України (в редакції 1963р.) і дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності для захисту порушеного права.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів, оскільки під час ухвалення рішення суд допустив порушення норм процесуального права, та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Оскільки, на час спірних правовідносин (вилучення земельної ділянки та передачу права приватної власності на спірну земельну ділянку відповідачу) діяли Цивільний кодекс України (в редакції 1963 року), Земельний кодекс України (в редакції 1990 року), тому до зазначених правовідносин слід застосовувати вказані нормативно-правові акти.

Так, за змістом статті 71 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не зробив висновку у судовому рішенні про наявність порушеного права, застосувавши строк позовної давності.

Згідно з п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами ст. 9 Земельного кодексу України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Статтею 3 Земельного кодексу України 1990 року та статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» допускалося делегування повноважень щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцевими Радами народних депутатів відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

У ст. 2 Земельного кодексу України 1990 року визначено склад земель України, віднесення їх до категорій і переведення з однієї категорії до іншої.

Так, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу.

Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення.

Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.

Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

За приписами ст.3 та ч.1 ст. 4 Земельного кодексу України власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

У державній власності перебувають усі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб'єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

В силу ч. 2 та 3 вказаного кодексу землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 1ст. 29 Земельного кодексу України 1990 року, припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

А вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу належить, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.10 Земельного кодексу України до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території.

Згідно зі ст. 31 названого Кодексу вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Із матеріалів справи вбачається, що при вилученні спірної земельної ділянки оздоровчого призначення порушений особливий порядок її вилучення. Також спірна земельна ділянка, в порушення ст. 4 Земельного кодексу України 1990 року, неправомірно була передана відповідачу у власність.

В силу ч. 1 ст. 114 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), який діяв на час спірних правовідносин, купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними.

В ст.ст. 48 та 49 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент передачі земельної ділянки відповідачу у приватну власність, передбачена недійсність таких угод, які укладені з порушенням вимог закону та з метою, завідомо суперечною інтересам держави.

Отже, оскільки земельна ділянка, площею 0.0795 га, яка знаходилася у постійному користуванні санаторію, передана із земель оздоровчого призначення під забудову житлового будинку без зміни її цільового призначення в установленому законом порядку суперечить вимогам закону, це є підставою для визнання рішення органу місцевого самоврядування про вилучена та передачу у власність земельної ділянки недійсним, а також і державного акта на право приватної власності, виданого ОСОБА_3

Лист, направлений Міністром охорони здоровя, від 18.12.1998р., направлений відповідачу ОСОБА_3 про те, що Міністерство охорони здоровя не заперечує використати земельну ділянку по вулиці Курортній, 0,08 га під забудову житлового будинку, значення для вирішення справи не має, оскільки земельна ділянка, відповідно до вимог закону, не повинна була передаватися у приватну власність без зміни її цільового призначення.

Позивач та третя особа по справі наполягають на тому, що не пропустили строк позовної давності, оскільки про порушене право їм стало відомо після постановлення вироку Яремчанського міського суду від 18 червня 2013 року відносно ОСОБА_3 та актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складених Державною інспекцією сільського господарства у Івано-Франківській області від 09.01.2013р., 01.02.2013р., 19.03.2013р., 28.05.2013р. (а.с.19-26).

Відповідно до ст. 76 ЦК (1963р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За приписами ч. 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2003 р.) до позовів про визнання зеперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 1 січня 2014 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 працював на посаді головного лікаря санаторію «Прикарпатський» в період з 10.06.1998р. по 04.07.2002р. та з 10.05.2007р. по 21.10.2010р., а відповідно до статуту санаторію «Прикарпатський» (а.с.34-39 т.1) головний лікар санаторію діє без доручення від імені санаторію та представляє його у всіх організаціях та установах, то доводи відповідача про застосування строку позовної давності до даних правовідносин не приймаються судом, оскільки спір стосується особистого інтересу офіційної особи санаторію на момент отримання у власність земельної ділянки та упродовж до 04.07.2002р. та з 10.05.2007р. по 21.10.2010р., від якої залежали дії державного закладу, у тому числі і ті, які стосувалися вилучення та передачі у приватну власність йому спірної земельної ділянки.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачу та Міністерству охорони здоровя, якому підпорядковується санаторій, про порушення права стало відомо у 2013 році з актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства та з вироку Яремчанського міського суду від 18 червня 2013 року відносно ОСОБА_3 Позов поданий до суду 15.07.2013 року. Отже, строк позовної давності не пропущено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Міністерства охорони здоровя України задовольнити.

Рішення Яремчанського міського суду від 03 квітня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський» задовольнити.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 року в частині вилучення із земель санаторію «Прикарпатський» земельної ділянки площею 0,08 га і надання ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,08 га по вулиці Курортній в м. Яремче для будівництва житлового будинку.

Визнати недійсним державний акт серії І-ІФ №008506 на право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, виданий ОСОБА_3 02.10.2000 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №1182.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у двадцятиденний строк з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_4

ОСОБА_5