УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 р. м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" на рішення Рівненського міського суду від 18 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" про визнання правочинів недійсними і повернення сплачених грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 18 вересня 2015 року позов задоволено повністю:

- визнано недійсними договори №04087/15 і №04087, що укладені між сторонами 27 лютого 2015 року;

- стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" (далі - ТОВ "ЕкономКомфорт") на користь ОСОБА_1 7 000 гривень, що сплачені за договором №04087 від 27 лютого 2015 року і 705, 56 гривень за договором №04087/15 від 27 лютого 2015 року.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач фактично покликався на порушення норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про помилковість висновків суду щодо порушення ТОВ "ЕкономКомфорт" вимог ст. 19 Закону України "Про захист прав споживача", оскільки позивачеві роз'яснено істотні умови позики, в зв'язку з чим він добровільно підписав оспорювані договори, а тому мав можливість ознайомитися зі всіма положеннями договорів протягом 5-и календарних днів, жодного разу до відповідача з приводу незаконності його дій чи бездіяльності не звертався, а також підписав акт виконаних робіт.

На думку ТОВ "ЕкономКомфорт", зі змісту правовідносин між сторонами випливає, що порушення законодавства про захист прав споживачів, на яких наполягає ОСОБА_1, є неможливими під час укладення оспорюваних договорів. Для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідним є наявність усіх ознак, передбачених п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", а у спірних відносинах відсутня така ознака як "товарність схеми". Тому визнання недійсним договору з підстави введення в оману можливе тільки за наявності ознак "пірамідальної схеми", а в решті повинно обґрунтовуватися відповідними доказами.

Хибним є твердження ОСОБА_1, з яким погодився і суд, про те, що надавані відповідачем послуги відносяться до фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах і вимагають спеціального дозволу (ліцензування) діяльності.

Висновки суду про те, що мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб суперечать нормам п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11-1 ч.1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Вважає, що такі тези суперечать і правопису української мови та є перекручуванням змісту поняття "фінансова послуга". Так, остаточною метою у програмі відповідача є надання учаснику безвідсоткової позики (з оформленням відповідного договору); при цьому від учасника не вимагається використання одержаних коштів за метою, зазначеною в договорі, а кошти фонду учасників не переходять у власність відповідача. Сфера дії Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не поширюється на спірні правовідносини, оскільки стосується лише тих юридичних осіб, які є професійними учасниками на ринку фінансових послуг.

Крім того, припущення суду про те, що позивач не отримає позику в повному обсязі, є необґрунтованими і протирічить договірним умовам.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з того, що передбачене договором №04087/15 зобов'язання відповідача є фінансовою послугою, діяльність якого в цьому випадку підлягала обов'язковому ліцензуванню, а ОСОБА_1 і без укладення договору №04087 вправі як споживач послуги отримати повну інформацію про послугу та її виконавця. Тому з цих підстав обґрунтовано визнано оспорювані договори недійсними і стягнуто із ТОВ "ЕкономКомфорт" на користь позивача сплачені нею грошові кошти.

Як убачається, 27 лютого 2015 року між позивачем і ТОВ "ЕкономКомфорт" укладено договір №04087, предметом якого є зобов'язання відповідача за плату позивача у 7 000 гривень, що становить 7 відсотків від вартості товару та/або цільової позики забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с. 4-4, зв.).

Того ж числа сторони уклали договір №04087/15, за умовами якого ТОВ "ЕкономКомфорт" зобов'язалося за плату вчинити від імені позивача і за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку №1 до договору, в т.ч.: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи і персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором і додатками до нього (а.с. 5-5, зв.).

Відповідно до п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг відноситься адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Надання послуг при придбанні товарів у групах містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Водночас правила ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вказують, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, які передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідно ліцензії.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Норми ст. 216 ЦК України визначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Обґрунтованими є висновки місцевого суду про порушення ТОВ "ЕкономКомфорт" вимог ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" та ч. 2 ст. 627 ЦК України щодо ненадання позивачу повної інформації про послугу і виконавця, без урахування правил законодавства про захист прав споживачів і щодо відсутності у ОСОБА_1 необхідності укладати з відповідачем договір №04087 та сплачувати останньому за його умовами 7 000 гривень у разі неможливості виконання виконавцем умов, встановлених договором №04087/15 з отриманням позивачем позики.

З урахуванням того, що діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах віднесено до переліку фінансових послуг, діяльність відповідача є діяльністю з надання фінансових послуг, однак вона здійснюється ними без відповідної ліцензії, місцевий суд зробив правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_1 і визнання недійсними оспорюваних договорів, а також стягнення зі ТОВ "ЕкономКомфорт" на користь позивача сплачені останньою 7 705, 56 гривень (7 000 гривень - за договором №04087 від 27 лютого 2015 року + 705, 56 гривень - за договором №04087/15 від 27 лютого 2015 року).

Доводи апеляційної скарги про хибне застосування при вирішенні спірних правовідносин норм матеріального права спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції і на увагу колегії суддів не заслуговують.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з іншими покликаннями ТОВ "ЕкономКомфорт" - про те, що надавані послуги не є фінансовими, про суперечність висновків суду правилам правопису української мови, а також щодо припущень суду про неотримання позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України постановлення судом першої інстанції свого рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: М.П.Григоренко

А.М.Шеремет