Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/3119/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 53 Доповідач Матюшенко І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Матюшенка І.В.

суддів: Коломієць О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового

засідання Мишаковської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.09.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" про визнання дій та бездіяльності неправомірними, визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, зміну формулювання звільнення, стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні його позову про: визнання неправомірними дій та бездіяльності Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (далі - Товариство), що виразилося у примушуванні його працювати понад робочий час та під час перебування у відпустці, у виконанні робіт не передбачених його посадовою інструкцією, у ненаданні достовірної інформації та довідки про належні при звільненні виплати, у звільненні за прогул без поважних причин; визнання незаконним наказу № 937-к від 20.08.2015 року про звільнення; зобов'язання змінити формулювання причин звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнення з Товариства на його користь вихідної допомоги у сумі 12105.66 грн., заробітної плати за період вимушеного прогулу у сумі 3429.94 грн. та 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди; зобов'язання Товариства надіслати на його домашню адресу цінним листом з описом вкладеного довідки про його, ОСОБА_2, середню заробітну плату за останні дванадцять місяців роботи за встановленою формою для розрахунку виплат на випадок безробіття та довідки про нараховані суми, належні йому до виплати при звільненні.

Апелянт зазначає, що судом порушено принцип рівності сторін у судовому процесі, зокрема суд відмовив у задоволенні клопотання про виклик для допиту в якості свідків посадових осіб Товариства. Не звернув уваги, на думку апелянта, суд на суперечливість обставин, на які посилався відповідач, заперечуючи проти позову, не взято до уваги той факт, що роботодавець може примушувати до виконання обов'язків не тільки шляхом видачі локальних нормативних актів, але й шляхом адміністративного та психологічного тиску. Також апелянт вказує на незастосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 31.10.2012 року у справі № 6-120цс-12 та необґрунтованість відмови суду у прийнятті його уточненої позовної заяви.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 05.03.2014 року (а.с.85) по 20.08.2015 року (а.с.121) перебував у трудових відносинах з Товариством, працюючи на посаді юрисконсульта Новоград-Волинського РЕМ. За заявою від 20.07.2015 року про звільнення позивача з роботи з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.5) останній отримав відмову у її задоволенні (а.с.108-111) та наказом по Товариству від 20.08.2015 року № 937-к був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин з 4 по 20 серпня 2015 року).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно визначився з характером спірних правовідносин, дав правильну оцінку представленим сторонами доказам та, встановивши недоведеність позивачем фактів порушення Товариством по відношенню до нього законодавства про працю та вчинення ОСОБА_2 прогулу з 4 по 20 серпня 2015 року, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність його позовних вимог.

Доводи апелянта про порушення судом принципу рівності сторін у судовому процесі, що виразилося у відмові у задоволенні клопотання позивача (апелянта) про виклик для допиту в якості свідків посадових осіб Товариства, є безпідставними, оскільки обставини з метою встановлення яких було заявлене клопотання ОСОБА_2, визнавалися в ході судового розгляду представником Товариства та не впливали на законність ухваленого судом рішення.

Безпідставними колегією суддів визнаються і доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції суперечливості обставин, на які посилався відповідач, заперечуючи проти позову, не взяття до уваги того факт, що роботодавець може примушувати до виконання обов'язків не тільки шляхом видачі локальних нормативних актів, але й шляхом адміністративного та психологічного тиску, так як будь-яких порушень строків розгляду поданої апелянтом заяви про звільнення Товариством не порушено, належних та допустимих доказів, крім пояснень самого позивача, щодо примусу до виконання зі сторони роботодавця, як функціональних обов'язків юрисконсульта поза межами робочого часу та під час перебування у відпустці, так і непередбачених посадовою інструкцією позивача, у робочий час ОСОБА_2 суду не надано, заяв чи клопотань про витребування доказів про таке позивачем (апелянтом) не заявлено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 31.10.2012 року по справі № 6-120цс-12, при вирішенні питання про існування правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

У суду першої інстанції не було підстав застосовувати до спірних правовідносин вищенаведену правову позиції, оскільки у ході розгляду справи не було встановлено фактів порушення Товариством по відношенню до позивача законодавства про працю, а відтак, доводи апелянта в цій частині також є безпідставними.

Разом з цим, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви від 09.09.15 року (а.с.171-174), оскільки остання містила лише збільшення розміру позовних вимог з посиланням на нові докази, а не змінювала підстави і предмет позову, як то зазначив суд.

Проте, таке порушення судом норм процесуального права не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду, ухваленого щодо заявлених 11 серпня та уточнених 26 серпня 2015 року позовних вимог та не позбавило ОСОБА_2 права звернення до суду з іншим самостійним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на законність ухваленого судом рішення, оскільки не стосуються предмету спору.

За таких обставин коли рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.09.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді