Справа № 461/1662/14 Головуючий у 1 інстанції:Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/483/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Щербая В.П.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, представника Другої Львівської державної нотаріальної контори - Щебивовк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Другої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 про визнання дій нотаріуса протиправними, -

в с т а н о в и л а:

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, який у серпні 2014 року уточнив, до Другої Львівської державної нотаріальної контори ЛМУЮ та ОСОБА_4 про визнання протиправними дій державного нотаріуса Другої Львівської державної нотаріальної контори щодо вчинення нотаріальної дії - прийняття заяви 07.11.2005 року від ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та заяви 07.11.2005 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Просить вважати заяви від 07.11.2005 року від ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та від 07.11.2005 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, як не прийняті. Також просить визнати ОСОБА_4 таким, що не прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, а відповідно не є спадкоємцем. Також просив призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу (а.с. 119-121). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори, здійснюючи свої повноваження, порушив правові норми, а саме вчинив неправомірні дії по прийняттю заяви 07.11.2005 року від ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та заяви 07.11.2005 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, чим порушив його цивільні права. Зокрема, вказує про порушення вимог: статті 43 Закону України «Про нотаріат», яка вказує про недопущення вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників, та що встановлення особи здійснюється за паспортом; 110 Інструкції Міністерства юстиції України «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», оскільки, заяви про прийняття спадщини повинні бути зроблені у письмовій формі, справжність підпису на таких має бути нотаріально посвідчено. Якщо заява подається особисто, державний нотаріус встановлює особу спадкоємця і перевіряє справжність підпису, про що робить відмітку на заяві, де зазначається найменування документа, що посвідчує особу заявника - паспорт.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до Другої Львівської державної нотаріальної контори ЛМУЮ та ОСОБА_4 відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка вважає його таким, що ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскаржуване рішення ґрунтується на тому, що ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги та вчасно написав заяви у нотаріальну контору після смерті батька та бабці. Підставою відмови у задоволенні позову зазначено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року та рішення Галицького районного суду від 04 квітня 2013 року, якими встановлено, що ОСОБА_4 є таким, що прийняв спадщину та не відмовлявся від неї. Однак, зазначеними рішеннями не досліджувались та не встановлювались факти з приводу справжності підписів ОСОБА_4 під заявами, оскільки такі не були предметом судового розгляду. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив предмет та підстави позову, оскільки позовні вимоги апелянта ґрунтуються на сумніві у правомірності дій нотаріуса щодо прийняття заяв ОСОБА_4 про прийняття спадщини та його справжнього підпису. Крім цього, суд неправомірно відмовив позивачу у проведенні судово-почеркознавчої експертизи з метою встановлення того, чи саме ОСОБА_4 підписані заяви до Другої Львівської нотаріальної контори про прийняття ним спадщини. Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, представника Другої Львівської державної нотаріальної контори - Щебивовк О.О., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення районного суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З свідоцтва про народження (повторне) серія НОМЕР_1, виданого 29 липня 2011 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції вбачається, що батьком позивача ОСОБА_4 є ОСОБА_8 (а.с. 62).

З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 8 від 05 серпня 2011 року, виданого Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції вбачається, що матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02 липня 2005 року зроблено відповідний запис у Книзі реєстрації смертей № 4338 та видано 02 липня 2005 року свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с. 9, 55).

Як вбачається з свідоцтва про смерть та довідки № 4066/03-32 від 14.10.2005 року ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 73 роки, про що в книзі реєстрації актів про смерть в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції проведено відповідний запис 08 серпня 2005 року за № 5101 (а.с. 8, 75).

З оглянутої у судовому засіданні копії спадкової справи № 1034, спадкодавець ОСОБА_8, вбачається, що ОСОБА_4 07.11.2005 року подав до Другої Львівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_8 (а.с. 52-71).

З оглянутої у судовому засіданні копії спадкової справи № 1033, спадкодавець ОСОБА_9, вбачається, що ОСОБА_4 07.11.2005 року подав до Другої Львівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_9 (а.с. 72-82).

Наведені вище обставини встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2013 року, яке набрало законної сили (а.с. 28-34).

Згідно вимог ч. 1 статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5, Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882 (в редакції, чинній на час подання заяв), письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Якщо заява, на якій справжність підпису не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою.

Згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Як встановлено в рішенні Галицького районного суду м. Львова від 04 квітня 2012 року у справі № 1304/1104/2012 р. і вбачається з матеріалів справи особа ОСОБА_4 встановлювалась за паспортом серії НОМЕР_3, виданим Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 12.10.2000 року (а.с. 25-27, 48-51).

З довідки Залізничного РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області від 09.04.2012 року вбачається, що громадянин ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 Залізничним РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області 17.07.2008 р., взамін паспорта громадянина України серії НОМЕР_3, виданого Залізничним РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області 12.10.2000 року (а.с. 116 на звороті).

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, а також можливість захисту цивільного права або інтересу іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вбачається з рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року суд відмовив ОСОБА_2 у позові в частині зміни черговості та одержання ним права на спадкування за законом по смерті ОСОБА_8, оскільки згідно з вимогами ст. 1259 ч. 2 ЦК України за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування має право лише фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, а як встановлено судом, ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_8, відповідно він позбавлений права одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування (а.с. 28-34).

Позивачем не доведено порушень чинного законодавства при прийняття заяви 07.11.2005 року від ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та заяви 07.11.2005 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідно відсутні підстави вважати заяви від 07.11.2005 року від ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та заяви від 07.11.2005 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, як не прийняті та визнавати ОСОБА_4 таким, який не прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, а відповідно не визнавати його спадкоємцем

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з повідомлення № 10/9/539 від 04.09.2014 року Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 22.09.2005 року по 07.11.2005 року в установах виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області не значився (а.с. 137).

За таких обставин не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання позивача на те, що у 2005 році ОСОБА_4 перебував у місцях позбавлення волі.

Щодо доводів позивача про порушення пункту 110 Інструкції Міністерства юстиції України «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», слід зазначити, що даною нормою регулюється правовідносини, пов'язані зі смертю фізичної особи або ліквідації юридичної особи - наймача (орендаря, користувача).

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2012 року, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року, рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 квітня 2012 року, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 був сином ОСОБА_8, а ОСОБА_8 - сином ОСОБА_9. ОСОБА_4 07.11.2005 року подав у Другу Львівську державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті обох співвласників квартири - батька і баби, тому згідно положень статей 1268-1270 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину та є спадкоємцем пріоритетнішої черги, ніж позивач, від прийняття спадщини у шестимісячний строк не відмовився.

Згідно статті 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, враховуючи вище наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позов ОСОБА_2 є безпідставний та в задоволенні такого слід відмовити повністю.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив предмет та підстави позову, оскільки його позовні вимоги ґрунтуються на сумніві у правомірності дій нотаріуса щодо прийняття заяв ОСОБА_4 про прийняття спадщини та його справжнього підпису, спростовуються висновком № 5014/5015 криміналістичної експертизи з дослідження підписів та матеріалів документів за матеріалами даної цивільної справи, складеним 16 квітня 2015 року судовими експертами Львівського НДІ судових експертиз на виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2014 року про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи, з якого вбачається, що підписи від імені ОСОБА_4, розташовані після слова: «Підпис» на заявах від імені ОСОБА_4: про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в Другу львівську державну нотаріальну контору від 07 листопада 2005 року та про прийняття спадщини після смерті бабці - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в Другу львівську державну нотаріальну контору від 07 листопада 2005 року - виконані самим ОСОБА_4 (а.с. 239-241), а також світлокопіями сторінок 41, 42 Книги обліку і реєстрації спадкових справ Другої львівської державної нотаріальної контори за 2005 рік, том 3, та світлокопією сторінки 61 Алфавітної книги обліку спадкових справ Другої львівської державної нотаріальної контори за 2005 рік, якими підтверджується відповідність записів порядкових номерів спадкових справ, заяв ОСОБА_4, дата надходження цих заяв, ПІБ та час смерті спадкодавців та інші дані, які відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом (а.с. 194, 195).

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.