РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18.02.2015 року. Франківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Мартинишини М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

третя особа: орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради

про припинення права на частку у спільному майні, яке є неподільним, а спільне володіння і користування неможливим, визнання права власності на частку у спірному майні,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд припинити права ОСОБА_2 на 2/3 частки у спільному майні - квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності на 2/3 частки у спільному майні - квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її належить на праві власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, а 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2. Вона в даній квартирі проживає тривалий час, однак прописана з 05.12.2005 року разом із своїм онуком ОСОБА_3, за яким здійснює опіку. Відповідач у квартирі не проживає, а зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважає, що їхнє спільне проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 є неможливим, як з моральних так і етичних підстав, але з підстав невідповідності даної площі санітарно-технічним вимогам. Крім цього, дане житлове приміщення не відповідає ст.ст.47, 50 ЖК України. Разом із тим її житлові та конституційні права, а також її неповнолітнього внука на належне житло є порушенні, а покращити їх, шляхом реконструкції чи проведення ремонту за власні кошти, відповідач не дає дозволу. Неможливим також є розподіл спільного майна із виділенням часток в натурі так як не дозволяє планування та площа квартири. При цьому відповідач і її сімя забезпечені належним житлом, вважає, що є достатні підстави для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні(квартирі). Відповідно до договору дарування від 06.03.2007 року 2/3 часток житлової квартири АДРЕСА_2, становить 14009 грн., отже компенсація відповідачу підлягає вказана сума. Після призначення справи до розгляду та до винесення рішення по справі , вона зобовязується сплатити вартість частки відповідачу. Просить позов задоволити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого і не заперечила позивач.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечила позивач.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено в судовому засіданні, квартира АДРЕСА_1 складається з 2-х житлових кімнат та кухні, житловою площею 32,4 кв.м, загальна площа 57,4 кв.м. зі всіма комунальними вигодами та належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі- Балко ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а саме співвласнику ОСОБА_1 належить на праві власності 1/3 частина вказаної квартири, співвласнику ОСОБА_2 належить на праві власності 2/3 частини вказаної квартири.

Статтею 316 ЦК України дано визначення поняття права власності, згідно якого правом власності є право особи на майно,яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як зазначено у ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та с т.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст.357 ч.1 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як випливає із ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995р."Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Квартира АДРЕСА_1 є неподільною річчю, оскільки її не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною,спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив три самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні, однак, за умови, що таке припинення не задасть істотної шкоди співвласнику.

Станом на день постановлення рішення позивач не надав доказів дійсної ринкової вартості 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 з метою встановлення вартості цієї частки. При цьому така частка відповідача, суд вважає, є значеною по відношенню до частки позивача по даній справі. Також позивачем попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду не було здійснено з метою суду постановлення такого рішення.

Як зазначено у п.7 постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995р."Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", оскільки, суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним.

За ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Крім цього позивач у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення її житлових прав. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивач не надали суду доказів, які вказують про те, що спільне володіння і користування майном є неможливим між сторонами, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, жодним чином не обґрунтувала свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що спільне проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 є неможливим, та те, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про припинення права на частку у спільному майні, яке є неподільним, а спільне володіння і користування неможливим, визнання права власності на частку у спірному майні в повному обсязі, за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 30, 57, 57-60, 169, 209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 183, 316, 317, 321, 350, 355, 357, 358, 364, 365, 370, 383 ЦК України, ст.ст. 47, 48,50, 150 ЖК України, суд,-

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про припинення права на частку у спільному майні, яке є неподільним, а спільне володіння і користування неможливим, визнання права власності на частку у спірному майні - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мартинишин М.О.