Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про розподіл боргу між подружжям; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_4 про розподіл боргу між подружжям.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року будинок, розташований по АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Вказував, що будівництво вказаного будинку здійснено за його особисті кошти та кошти ОСОБА_5, які були позичені у третіх осіб. Оскільки дані кошти він позичив саме на будівництво житлового будинку, на підтвердження чого надав розписки, тобто діяв в інтересах сім'ї, та в період перебування в шлюбі з ОСОБА_4, що встановлено вказаним вище рішенням, а повернення боргу здійснював після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 та за особисті кошти, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 218 875 грн та понесені ним судові витрати.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила позов, як третя особа, до ОСОБА_4 про стягнення коштів, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року у задоволенні її позову про визнання права власності на 1/2 частини вищевказаного будинку відмовлено та зазначено, що вона має право звернутись з позовом про відшкодування вартості будівельних матеріалів та понесених нею витрат на його будівництво. Посилалась на те, що будівництво житлового будинку фактично здійснювалось за її кошти та кошти ОСОБА_3 та просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в сумі 119 285 грн 50 коп., у рахунок відшкодування її витрат на будівництво жилого будинку, та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2015 року позови задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 218 875 грн витрат, пов'язаних з будівництвом та введенням в експлуатацію будинку по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 119 285 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року рішення міського суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, місцевий суд виходив з того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_3за розписками та за договором позики у період 2009 - 2010 роки, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4, були використані в інтересах сім'ї - для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, проте були повернуті кредиторам у сумі 437 750 грн особисто ОСОБА_3 після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання та ведення господарства (листопад 2011 року) з ОСОБА_4

Задовольняючи позов ОСОБА_5, місцевий суд виходив з того, що нею доведено її участь у будівництві вказаного житлового будинку зі згоди забудовника ОСОБА_3, шляхом придбання будівельних матеріалів та оплати вартості будівельних робіт.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини вказаного будинку.

Відповідно до розписки ОСОБА_3 від 10 вересня 2009 року він позичив у ОСОБА_6 42 000 грн на будівництво будинку по АДРЕСА_1; та за розпискою від 28 лютого 2010 року позичив у ОСОБА_6 22 000 грн на будівельні матеріали для будівництва вказаного будинку.

На підставі договору позики від 06 листопад 2009 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, останній позичив на будівництво зазначеного житлового будинку грошові кошти у сумі 200 345 грн, що еквівалентно 25 000 доларів США станом на день їх позики.

16 січня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позичили у ОСОБА_8 100 000 грн на будівельні матеріали, про що свідчить складена ними розписка.

З розписки ОСОБА_8 від 01 квітня 2012 року вбачається, що позичальники повернули йому 100 000 грн.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 за розпискою від 30 вересня 2014 року повернув ОСОБА_6 64 000 грн особистих коштів, та за розпискою від 09 жовтня 2014 року він повернув ОСОБА_7 323 750 грн, що еквівалентно 25 000 доларів США

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. А також зазначено, що рішенням Вінницького міського суду від 19 червня 2013 року встановлено, що позивач та відповідач припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з листопада 2011 року, а тому грошові кошти поверталися ним після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4

Разом з тим, такі обставини судом встановлено невірно.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з копії рішення Вінницького міського суду від 19 червня 2013 року, факт припинення спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з листопада 2011 року встановлений не був, а навпаки вказаним рішення встановлено, що шлюбні відносини між ними тривали до розлучення (05 червня 2012 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї.

У пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розґяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Враховуючи наведене, оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано рішенням суду від 05 червня 2012 року, тому всі борги, які повернуті подружжям або одним з них, до розірвання шлюбу, вважаються такими, що сплачені спільно та в інтересах сім'ї.

За таких обставин, повернення коштів ОСОБА_8 01 квітня 2012 року у розмірі 100 000 грн. здійснювалося до розлучення та інтересах сім'ї, що судами враховано не було.

Що ж стосується позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5, колегія суддів дійшла наступного.

Як роз'яснено судам у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 04 жовтня 1991 року № 7 від «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Так, встановивши, що ОСОБА_5 приймала участь у будівництві житлового будинку зі згоди його забудовника ОСОБА_3, суд виходив з показань свідків, які відображені в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року, а тому вважав їх доведеними згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Разом з тим, як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року, суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_5 позовних вимог, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту припинення спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_4 з листопада 2011 року було відмовлено, а, як вбачається з копій накладних, договору на виконання будівельно-ремонтних робіт, акта здачі-прийняття виконаних робіт та спецквитанції, які містяться у матеріалах справи, вони датовані 2009 - 2010 роками (а.с. 14 - 20).

Крім того, з вказаних документів не вбачається, що будівельні матеріали придбавалися саме на будівництво вищевказаного будинку, тому судами не доведено належними та допустимими доказами участі ОСОБА_5 у будівництві будинку на заявлену до стягнення суму.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи та дійшов помилкового висновку про законність та обґрунтованість рішення, що є підставою для скасування вказаної ухвали та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська