Ухвала

іменем україни

12 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 травня 2008 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит із відкриттям відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 33 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних, з кінцевим терміном повернення 15 травня 2018 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника, 15 травня 2008 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки якого є квартира АДРЕСА_1. Оскільки позичальник належним чином не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, у нього утворилась заборгованість перед банком. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк Форум» просило стягнути вказану заборгованість та звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Форум» 56 222,08 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення 1 300 449,32 грн, - заборгованості за кредитом, 134 981,68 грн штрафних санкцій. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2008 року в розмірі 52 197,86 доларів США та 39 021,63 грн штрафних санкцій звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 15 травня 2008 року, укладеного між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу за № 1351, а саме: квартиру АДРЕСА_2 Львівської області, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У решті рішення місцевого суду залишено без змін. Роз'яснено, що вказане рішення не підлягає примусовому виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині, а в решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, судами встановлено, що 15 травня 2008 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір з відкриттям відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 33 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 14 травня 2018 року із сплатою 14 % річних.

В забезпечення зобов'язань позичальника 15 травня 2008 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку було передано належну останнім квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконав, а відтак утворилась заборгованість, яка станом на 12 січня 2015 року становить 56 222,08 США, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на 09 лютого 2015 року склало 1 300 449,32 грн, яка складається із заборгованості за кредитом та 8 570,49 доларів США штрафних санкцій, що в гривневому еквіваленті становить 134 981,68 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розділом 4 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у випадку порушення ним зобов'язань, що виражена у сплаті пені в розмірі 0,2 % за кожний день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції в нескасованій частині, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що ОСОБА_4 свої обов'язки згідно кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року № 6-100цс14, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, місцевий суд обґрунтовано стягнув пеню за прострочення виконання зобов'язання в межах одного року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Апеляційний суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладену у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, вірно погодився з висновком місцевого суду, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки у даній ситуації мало місце переривання перебігу такого строку, так як ОСОБА_4 періодично здійснював часткове погашення заборгованості по кредиту, в тому числі: 28 серпня 2012 року, 27 вересня 2012 року, 29 жовтня 2012 року, що підтверджується квитанціями № 735900, № 750313, № 762369, а позов пред'явлено банком до суду 04 квітня 2014 року.

Згідно з п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

ВказанийЗакон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, апеляційний суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладену у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, обґрунтовано виходив із того, боржник не виконав свої кредитні зобов'язання, а тому банк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, судом апеляційної інстанції роз'яснено, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції в нескасованій частині та апеляційного суду не спростовують.

Отже, оскаржувані рішення місцевого суду в нескасованій частині та апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

Л.М.Мазур

Т.О.Писана