У х в а л а

7 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення процентів за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначає, що заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2014 року, залишеним без змін Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року, постановлено: стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_5 проценти згідно договору банківського вкладу «Універсальний» від 10 квітня 2008 року в розмірі 26 844, 86 дол. США (за офіційним курсом Національного Банку України на 4 серпня 2014 року:

100 дол. США = 1 218 грн 30 коп.). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 червня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на зазначені судові рішення.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати заочне рішенням Октябрського районного суду

м. Полтави від 4 грудня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 червня 2015 року, постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 261, частини четвертої статті 267, статей 536, 1061 ЦК України.

На підтвердження своїх доводів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, 13 лютого 2014 року, 4 березня 2015 року, рішення цього ж суду від 15 лютого 2012 року, а також постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року (№ 6-144гс13) та 10 червня 2015 року (№ 6-36цс15).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що в період з 11 квітня 2009 року до 29 квітня 2013 року банк користувався депозитними коштами позивачки, однак у порушення вимог статей 1061, 536 ЦК України 25% річних за користування депозитними коштами позивачці не сплачував, чим порушив її майнові права. Позовна давність щодо стягнення процентів по зазначеному банківському вкладу не сплила.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що в договорах депозиту немає будь-яких умов щодо продовження нарахування процентів після закінчення строку дії договорів у разі неповернення суми вкладів;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року суд касаційної інстанції керувався тим, що відповідно до положень статей 530, 598, 1061 ЦК України після закінчення строку дії договору у банку припинився обов'язок по нарахуванню та виплаті позивачу процентів по строковому вкладу;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що суд не врахував, що нараховані позивачем проценти є процентами нарахованими за певний період, однак статтею 1073 ЦК України не передбачено нарахування процентів на проценти. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

- рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суду не надано доказів про те, що дія укладеного між сторонами договору після закінчення його строку була продовжена на тих же умовах, зокрема що стосується розміру процентів, які підлягають сплаті банком;

- постанові від 21 жовтня 2014 року Верховний Суд України керувався тим, що правомірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що передбачена додатковою угодою процентна ставка в розмірі 48% річних не відповідала встановленим у банку процентним ставкам, є значно завищеною порівняно із звичайними процентними ставками за депозитними договорами, що діяли у банку в цей період, а також у банківській системі України в цілому, відтак ця умова угоди не відповідає вимогам, встановленим статті 509, 627 ЦК України, зокрема принципам розумності та справедливості;

- постанові від 10 червня 2015 року Верховний Суд України зазначив , що суди безпідставно не застосували норми статей 1066, 1070 ЦК України та не врахували, що стягненню з банку підлягають проценти за період від дня перерахування банком депозитного вкладу та процентів на вклад на поточний рахунок вкладника до дня фактичного повернення банком вкладу за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Зміст наданих заявником для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цих постановах висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення процентів за договором банківського вкладу за заявою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про перегляд судових рішень в справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк
Н.П. Лященко