Справа № 357/9765/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що між ВАТ «Родовід Банк» , найменування якого з 17.06.2009 року було змінено на ПАТ «Родовід Банк», та відповідачем ОСОБА_1 05.03.2008 року укладено кредитний договір № 86/АА-00003.08.2, за умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювану кредитну лінію на загальну суму 16 650 доларів США терміном до 05.03.2015 року, процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 12,5 % річних, згідно додаткової угоди від 13.10.2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 16 % річних, своїх зобов'язань за договором щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів позичальник не виконала, станом на 16.05.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 23350,42 долари США та 17506 грн.06 коп. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_2 05.03.2008 року укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов'язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. Позивач просив суд стягнути солідарно з обох відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 23350,42 долари США та 17506 грн.06 коп. /3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості/, стягнути солідарно з відповідачів судовий збір в розмірі 3 654 грн.

В судовому засіданні представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог /а.с.90-92/ просив суд стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 16.09.2015 року в сумі 25047,59 доларів США /13213,94 долари США -сума простроченої заборгованості за кредитом + 11833,65 доларів США -сума простроченої заборгованості за процентами/ та 54010 грн.07 коп. /3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості/, судовий збір в сумі 3654 грн.

Представник відповідача ОСОБА_1 позов визнав частково, просив при вирішення спору застосувати строки позовної давності, оскільки останній платіж на погашення кредиту позичальником внесено 14.08.2009 року, в межах трирічного строку позовної давності починаючи з 15.06.2012 року /позивач звернувся до суду 15.06.2015 року/ сума заборгованості за кредитним договором складає 9389,93 грн. та 11411 грн.32 коп. /3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості в межах строку позовної давності/.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник позов в частині вимог до поручителя не визнали, представник відповідача пояснила, що в даному випадку порука є припиненою на підставі ч.1 ст.559 ЦК України оскільки була збільшена процентна ставка за договором без згоди поручителя, крім того, банк не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, що також свідчить про припинення договору поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймали участь у розгляді справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ВАТ «Родовід Банк» /кредитор/ та відповідачем ОСОБА_1 /позичальник/ 05 березня 2008 року було укладено кредитний договір № 86/АА-00003.08.2, за умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 16650,00 доларів США терміном по 05.03.2015 року включно. Кредитні кошти надаються виключно на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, що стверджується копією кредитного договору /а.с.9-13/, оригінал цього договору оглядався в судовому засіданні.

Згідно п. 1.5 договору процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 12,50 % річних.

Як передбачено п.п.3.1 -3.3 кредитного договору, позичальник зобов'язується щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 198,21 доларів США на рахунок, вказаний у п.1.3 цього договору, шляхом внесення готівкою чи перерахуванням зі свого поточного рахунку; повернути одержані кредити згідно з умовами цього договору не пізніше 05.03.2015 року; сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця, наступного за звітним.

Додатком № 1 до кредитного договору є детальний розпис сукупної вартості кредиту з графіком погашення заборгованості за кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що 13.10.2008 року між банком та позичальником укладено Додаткову угоду до кредитного договору, згідно умов якої процентну ставку за кредитами встановлено в розмірі 16 % річних, що слідує з копії цієї угоди /а.с.14/, оригінал додаткової угоди було надано для огляду в судовому засіданні.

В суді також було встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту, який проведено позивачем, за позичальником рахується заборгованість станом на 16.09.2015 року в сумі 25047,59 доларів США, яка складається із суми простроченої заборгованості за кредитом -13213,94 долари США, суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту -11833,65 доларів США, та 54010 грн.07 коп. /3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості /а.с.93-95/.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальником останній платіж на погашення кредиту було проведено 14.08.2009 року, чого не оспорювали особи, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як передбачено ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, позичальником порушено умови кредитного договору щодо своєчасної сплати коштів за кредитом та процентів відповідно до графіка погашення заборгованості.

Представник позичальника просив суд застосувати при вирішенні спору строки позовної давності та стягнути заборгованість за кредитом в межах загального трирічного строку позовної давності.

За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до приписів ст.258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За ч.ч. 3,4 ст.267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язана здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами ) в розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-169цс14.

Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 року по справі № 6-116 цс13 зроблено правовий висновок стосовно того, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

При цьому стягнення неустойки /пені, штрафу/ обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня /місяця/, з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

А згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З розрахунку заборгованості в матеріалах справи, на який вказано вище, вбачається, що позичальником було внесено останній платіж за договором 14.08.2009 року, з позовом позивач звернувся 15.06.2015 року, що стверджується поштовим штампом на конверті, а тому строки позовної давності в даному випадку по кожному виду платежів є порушеними.

Згідно розрахунку, наданого представником позичальника, за період з 15.06.2012 року сума основного боргу в межах строку позовної давності з врахуванням розміру щомісячних платежів, зазначених в п.3.1 кредитного договору та Додатку № 1 до кредитного договору, становить 6541,29 доларів США /198,21 дол.США х 32 м-ці + 198,57 дол.США/; за вказаний період сума нарахованих процентів виходячи з процентної ставки 16 % річних буде становити 2848,64 долари США, всього 9389,93 долари США; сума 3% річних на прострочене тіло кредиту становить 362,94 долари США та сума 3% річних на прострочені відсотки по кредиту становить 155,99 доларів США, всього 518,93 долари США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.09.2015 року /1 дол. США =21,998165 грн./, який був застосований банком при проведенні розрахунків, становить 11 415 грн.50 коп.

Розрахунок суми заборгованості в межах строку позовної давності, наданий представником позичальника в матеріалах справи, є правильним і приймається судом до уваги, цей розрахунок проведено з врахуванням щомісячних платежів, зазначених в Додатку № 1 до кредитного договору і передбачених умовами договору, проценти за кредитом і 3% річних нараховано в тому ж порядку, який застосовував позивач.

Представник позивача посилався на те, що у постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року у справі № 6-61цс14 викладено правову позицію стосовно того, що перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, але це не спростовує наведені вище в рішенні висновки.

А посилання при вирішенні саме даного спору про початок перебігу позовної давності з визначеної дати закінчення дії кредитного договору і відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованості на час звернення до суду з позовом ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права з наведених вище в рішенні підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем ОСОБА_2 05.03.2008 року було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором , а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником /п.1.1 договору поруки/.

Згідно п. п.1.2, 1.3 договору поруки поручитель свідчить, що він ознайомлений з умовами кредитного договору: сума відновлювальної кредитної лінії -16650 доларів США, процентна ставка за користування кредитом -12,50 % річних, строк повного погашення заборгованості -05.03.2015 року, відповідальність за порушення зобов'язань за кредитним договором -пеня у розмірі 1,6 % від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Поручитель бере на себе зобов'язання відповідати перед банком в тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник.

Наведене стверджується копією договору поруки /а.с.15/.

Отже, поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до позичальника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

За ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Представник позивача просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з обох відповідачів.

Заперечуючи проти позову, представник поручителя посилається на те, що договір поруки є припиненим, оскільки банком збільшено розмір процентної ставки за договором без згоди поручителя.

За ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 жовтня 2012 року в справі №6-112цс12: за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання, а також у разі зміни кредитного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його фынансової відповідальності. Зі змісту норми вбачається, що припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. А тому рішення суду у справі, яке переглядається, не ґрунтується на вимогах матеріального права, оскільки всупереч зазначеному суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентів за відсутності згоди поручителя на таку зміну не змінює обсягу його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо /правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12/.

А згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України вказані вище рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Як встановлено судом і вказано вище, між банком та позичальником було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої збільшено розмір процентної ставки за кредитом з 12,50 % річних до 16 % річних, додаткову угоду поручитель не підписувала, доказів того, що її було повідомлено про зміну умов основного зобов'язання, суду не надано.

Посилання представник позивача на те, що в договорі поруки передбачено відповідальність поручителя за кредитним договором та за додатковими угодами, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, що свідчить про надання згоди поручителем на укладення будь-яких додаткових угод, а тому підвищення процентної ставки не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці умови договору поруки не свідчать про надання згоди поручителем на зміну умов кредитного договору, в т. ч. і на підвищення процентної ставки, що призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

А тому з врахуванням приписів наведених вище правових норм, суд вважає договір поруки припиненим та відмовляє в задоволенні позову в частині вимог до поручителя.

Згідно п.1.3 Статуту ПАТ «Родовід Банк» /а.с.35-39/, банк є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк».

Отже, на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 належить стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 9389,93 долари США та 11 415 грн. 50 коп.

На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 9389,93 дол. США х 21,998165 грн. =206 561,22 грн. +11415,50 грн.=217976,72 грн. , а 1% від цієї суми -2179 грн.77 коп.

Керуючись ст.ст. 257,258, 261, 267, 509, 526, 543, 544, 559, 598, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050,1054 ЦК України, ст.ст.10, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 9 389, 93 долари США та 11 415 грн.50 коп., судовий збір в сумі 2179 грн.77 коп.

В решті позову - відмовити.

В частині вимог до ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко