Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1775/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Маловічко С.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014р. позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що між ним та відповідачем 19.07.2010р. укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідачка отримала гроші у сумі 36 000 грн., що еквівалентно 4500 доларів США, які зобов'язалася повернути до 01.03.2012р., на підтвердження чого надала позивачу розписку. В розписці, наданій позивачкою відповідачу, отримані гроші були визначені в грошовому еквіваленті в доларах США, а саме: 4500 дол. США, тому сума боргу станом на 01.12.2014р. за курсом НБУ 1 дол. США - 15,0564 грн. складає 67 753 грн. 80 коп. Оскільки відповідачка грошові кошти за договором позики не повернула, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу у гривнях у розмірі 67 753 грн. 80 коп. (що еквівалентно 4500 дол. США), а також 3% річних у сумі 5596 грн., а всього - 73350 грн.44 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики 67 753 грн. 80 коп., три процента річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 5 596 грн., судові витрати у сумі 733 грн. 50 коп., а всього - 74083 грн. 94 коп.

На вказане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила змінити рішення, стягнувши з неї фактично отриману суму 36 000 грн. та 3 % річних від цієї суми боргу у розмірі 2 973,70 грн., а в решті вимог позивача відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами у справі 19.07.2010р. укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 отримала гроші у сумі 36 000 грн., що екві-

валентно 4 500 дол. США, і зобов»язалась повернути ці кошти до 01.03.2012р., на підтверд-ження чого надала позикодавцю розписку.

Оскільки в обумоволений сторонами строк позичальниця гроші не повернула, позивач просив стягнути з неї суму боргу, еквівалентну 4 500 дол. США, що станом на 11.12.2014р. складає 67 753,80 грн., а також у віповідності до ст. 625 ЦК України 3 % річних за порушення виконання грошового зобов»язання, що становить від суми боргу - 5 596 грн.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, який підтверджується розпискою, а стягувати борг, визначений у еквівалентні до іноземної валюти, необхідно у гривні за офоційним курсом іноземної валюти на день платежу. Крім того, суд вважав обгрунтованими вимоги про стягнення у відповідності до ст. 625 ЦК України 3 % річних за порушення строку виконання грошового зобов»язання.

Проте повністю погодитись із вказаними висновками суду не можна, оскільки вони суперечать матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, в розписці, особисте написання якої не заперечувала відповідач, вказано, що

вона отримала від ОСОБА_3 36 00 грн., що є еквівалентом 4500 дол. США ( оригінал розписки - а.с. 86).

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначав, що передав відповідачу 36 000 грн., та в ході розгляду справи ОСОБА_4 не заперечувала цього факту, а саме, що отримала 36 000 грн., а не 4 500 дол. США, пояснивши, що зазначити доларовий еквівалент отриманої суми наполягав позивач.

Проаналізувавши зміст вказаної розписки та дійшовши обґрунтованого висновку про укладення сторонами 19 липня 2010 року договору позики на суму 36 000 грн. з умовою її повернення до 01.03.2012р., що підтверджується вказаною розпискою позичальника від 19 липня 2010 року, суд разом із тим помилково зазначив, що на користь позивача слід стягнути гривневий еквівалент 4 500 доларів США.

Цей правовий висновок суду не випливає ні зі змісту розписки позичальника від 19 липня 2010 року, ні з аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, який підтверджується письмовою розпискою позичальника, а позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен був виявити справжню правову природу правовідносин сторін. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Стягнувши з відповідача суму боргу у розмірі 67 753,80 грн., суд зазначених вимог не дотримався й, визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа, залишив поза увагою доводи відповідача про те, що вона отримала саме 36 000 грн., а отже у неї виникло зобов»язання віддати саме таку суму, що, зокрема, випиває зі змісту розписки та позовної заяви.

Отже, судом у справі, яка переглядається, неправильно застосовані норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яким збільшено боргове зобов»язання відповідача майже вдвічі, тобто на 31 000 грн. проти отриманої суми у розмірі 36 000 грн. за рахунок курсу іноземної валюти, у якій позика не надавалась позивачем та не отримувалась відповідачем.

Перевіряючи доводи заявника в частині неправильного застосування судом статті 533 ЦК України щодо валюти виконання зобов'язання, колегія виходить із такого.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Але у справі, яка переглядається, суд не врахував виключень, які містяться у положення ст. 533 ЦК України, а саме, не можна враховувати еквівалент в іноземній валюті, якщо договором або законом встановлено інший порядок визначення грошового боргу.

Оскільки за змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, в якій отримав, то прив»язання в розписці грошового зобов»язання, отриманого в гривні, до еквіваленту іноземної валюти, не створює наслідків, передбачених ч. 2 ст. 533 ЦК України щодо повернення в гривні саме грошового еквіваленту іноземної валюти.

Отже, рішення в цій частині підлягає зміні, а замість стягнутої суми боргу 67 753,80 грн., з відповідача на користь позивача слід стягнути фактично отриману суму у розмірі 36 000 грн.

Позивачем також було заявлено про застосування ст. 625 ЦК України та стягнення на її підставі 3 % річних від суми боргу, яку суд обгрунтовано застосував до спірних правовідносин. Але, враховуючи, що колегією було зменшено суму боргу, на яку нараховувались 3 % річних, то слід здійснити новий розрахунок, виходячи із суми боргу 36 000 грн.

Період затримки повернення боргу з дня настання строку виконання зобов»язання 01.03.2012р. по день ухвалення рішення судом першої інстанції складає - 1016 днів. Тому розрахунок 3 % річних є таким: 36 000 грн. х 3 % : 100 % : 365 днів х 1016 днів = 3 003,25 грн.

Також статтею 625 ЦК України передбачено сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції. В даній справі це питання вирішувалась шляхом перерахування визначеного в еквіваленті в доларах США боргу за курсом НБУ на час ухвалення рішення.

Враховуючи ці обставини, колегія вважає, що позивачем заявлено про інфляційні нарахування, оскільки в позові мається посилання на ст. 625 ЦК України, але це питання було вирішено в інший спосіб, тому, оскільки борг колегією стягується в гривні, то ця сума боргу підлягає індексації за весь період з 01.03.2012р. по час ухвалення рішення 11.03.2014р.

Розрахунки за 2012 рік: 36 000 грн. х 1,003 х 0,997 х 0,997 х 0,998 х 0,997 х 1,001 х 0,999 х 1,002 = 35 783,82 грн. Отже, у 2012р. інфляційних втрат не відбулось.

Розрахунок за 2013 рік: 36 000 грн. х 1,002 х 0,999 х 1,001 х 0,999 х 0,993 х 1,004 х 1,002 х 1,005 = 36 178,62 грн.

39 178,62 грн. - 36 000 грн. = 178,62 грн. - інфляційні втрати за 2013 рік.

Розрахунок за 2014 рік: 36 000 грн. х 1,002 х 1,006 х 1,022 х 1,033 х 1,038 х 1,010 х 1,004 х 1,008 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,030 = 44 953,05 грн.

44 953,05 грн. - 36 000 грн. = 8 953,05 грн. - інфляційні втрати за 2014 рік.

Всього сума інфляції за період з 01.03.2012р. по 11.12.2014р. склала: 8 953,05 + 178,62 грн. = 9 131,67 грн. Борг з урахування інфляції складає: 36 000 грн. + 9 131,67 грн. =

45 131,05 грн.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія вважає, що рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих сум з 73 350,44 грн. до 48 137,92 грн., а також відповідно до частини задоволених вимог підлягає також зменшенню сума судового збору з 733,50 грн. до 481,37 грн.

Оскільки в апеляційній інстанції вимоги апелянта частково задоволені, то пропорційно до суми, у стягненні якої відмовлено відповідачу в розмірі 25 211,52 грн., з позивача слід стягнути судовий збір за подання відповідачем апеляційної скарги у сумі 252,11 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої суми, зменшивши суму позики з урахування індексу інфляцій до 45 131 (сорока п»яти тисяч сто тридцять однієї) гривні 67 копійок, суму трьох відсотків річних до 3 006 ( трьох тисяч шести) гривень 25 копійко, суму судових витрат до 481 ( чотириста восьмидесяти одної) гривні 37 копійок, а всього вважати стягнутим з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 48 137

( сорок вісім тисяч сто тридцять сім) гривень 92 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 252 ( двісті п»ятдесят дві) гривні 11 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Маловічко С.В.

Кочеткова І.В.