Справа №442/8415/14-ц
Провадження №2/442/197/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Харів І.М.

адвоката-представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.10.1014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ілик Г.М., він являється власником квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі, зареєстровані та проживають 3 повнолітні особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, а також проживають без реєстрації ОСОБА_5 з чоловіком - ОСОБА_10 та дитиною ОСОБА_7.

Проживання та перебування у його квартирі відповідачів, перешкоджає йому у повній мірі користуватися своєю квартирою та суперечить законодавчим нормам, передбаченим ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України, якими закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, по своїй волі незалежно від волі інших осіб та власному розумінню здійснювати у відношенні до цього майна угоди згідно з законодавством України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

У ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України передбачено право власника використовувати майно для власного проживання, проживання членів сім'ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Виникнення прав членів сім»ї власника власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на квартиру, а відтак припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї користуватися цією квартирою.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив у випадку зміни власника будинку (квартири) перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника.

Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Оскільки за договором купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2014 року він набув право приватної власності на передбачене цим договором нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_2), то попередні власники та члени їх сімей автоматично втратили право користування вказаною квартирою.

Крім того, відповідно до п.10 договору купівлі-продажу від 04.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю., укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_12, продавець, а саме ОСОБА_3 зобов»язувалася надати квартиру для вільного та безперешкодного користування за призначенням, а також зняти всіх членів сім'ї з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі в термін до 01.04.2013 року. Проте, вказане зобов'язання на сьогоднішній день ще не виконане.

14.10.2014 року ним на адресу проживання відповідачів, а саме: АДРЕСА_3 було надіслано вимогу про виселення та зняття з реєстрації з місця проживання зареєстрованих осіб, осіб, які мешкають без реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, та звільнення належної йому квартири від особистих речей та речей домашнього вжитку відповідачів до 21 жовтня 2014 року, так як він має намір переїхати у придбану квартиру на постійне місце проживання з дружиною та трьома дітьми, а іншого, житла у нього немає.

Однак станом на день пред»явлення позову відповідачами було проігноровано його законну вимогу, більше того, коли він приїхав до себе додому, відповідачі не пустили його всередину, повідомивши, що вони звідти нікуди не підуть, і щоб він забирався геть. З метою захисту порушених прав та інтересів у нього виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд.

Адвокат ОСОБА_1, який за Договором «доручення на представництво інтересів» - представляє інтереси позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилися, хоч належним чином були повідомлені про день та час слухання справи. Причини неявки суду не повідомили.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з»явилася, хоч належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, подала клопотання про відкладення розгляду справи оскільки в неї на грудному годуванні знаходиться її малолітній син ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1, і вона не може прибути в судове засідання, але на своїй присутності при розгляді даної справи наполягає.

Відповідач ОСОБА_3 будучи присутньою в судовому засіданні, підтримала своє письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з тим, що її представник ОСОБА_13 хвора. Після оголошеної судом перерви на 30 хв. для явки її представника в судове засідання, вона вже в судове засідання не повернулася, як і не прибув її представник.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_13 в судове засідання не з»явилися, хоч належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що свідчать надіслані на адресу суду дві ідентичні заяви, в яких просять відкласти розгляд справи на пізніший термін узв»язку з хворобою ОСОБА_13, однак до заяв не долучили жодних документів, які б підтверджували дану обставину.

Відповідно до ст. 157 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Із аналізу дій відповідачів можна зробити висновок про ненадання пріоритету участі в даній цивільній справі. Таке безвідповідальне ставлення відповідачів до виконання своїх зобов'язань, які покладені на них чинним процесуальним законодавством України, може бути наслідком безпідставного затягування розгляду справи судом, вищевказане свідчить про перешкоджання з боку відповідачів вчиненню правосуддя.

Оскільки згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання з наданням суду доказів поважності цих причин, відтак суд визнав неявку відповідачів неповажною та вирішив провести судове засідання на підставі доказів, поданих до матеріалів позовної заяви.

Вислухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги пояснення відповідачів, які вони давали в попередніх судових засіданнях та висловили свою правову позицію щодо позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі статтями 3, 4, 11 ЦПК України, кожна особа має право у визначеному порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересів (ст.. 16 ЦКУ). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживанню.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою створення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_2 від 07.10.1014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ілик Г.М., належить квартира АДРЕСА_1, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 106-109, 12)

В судовому засіданні встановлено, що у вказаній квартирі, зареєстровані та проживають: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, а також проживають без реєстрації ОСОБА_5 з чоловіком - ОСОБА_10 та дитиною ОСОБА_7.

У ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України передбачено право власника використовувати майно для власного проживання, проживання членів сім'ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Виникнення прав членів сім»ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на квартиру, а відтак припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї користуватися цією квартирою.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив у випадку зміни власника будинку (квартири) перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім»ї колишнього власника.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися своїм майном. Підставою відповідного звернення до суду може слугувати посилання позивача на належне йому право користуватись і розпоряджатись майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створені позивачеві перешкод, щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об»єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Оскільки за вищевказаним договором купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_2 набув право приватної власності на передбачене цим договором нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_2), то попередні власники та члени їх сімей автоматично втратили право користування вказаною квартирою.

Крім цього, відповідно до п.10 договору купівлі-продажу від 04.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_12, продавець, а саме ОСОБА_3 зобов»язувалася надати квартиру для вільного та безперешкодного користування за призначенням, а також зняти всіх членів сім'ї з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі в термін до 01.04.2013 року. Проте, вказане зобов'язання на сьогоднішній день ще не виконане. (а.с. 99-101)

14.10.2014 року ОСОБА_2 на адресу проживання відповідачів (АДРЕСА_3) надіслав вимогу про виселення та зняття з реєстрації з місця проживання зареєстрованих осіб, осіб, які мешкають без реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, та звільнення належної йому квартири від особистих речей та речей домашнього вжитку відповідачів до 21 жовтня 2014 року, так як має намір переїхати у придбану квартиру на постійне місце проживання з дружиною та трьома дітьми, а іншого, житла у нього немає. Ця вимога не виконана по даний час. (а.с. 15)

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов підставний та підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути солідарно понесені позивачем судові витрати, що підтверджуються платіжними дорученнями

Керуючись 10, 11, 61, 209, 212-215ЦПК України, ст..ст. 16, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Виселити зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 без надання іншого жилого приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Виселити осіб, які мешкають без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звільнити належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 від особистих речей та речей домашнього вжитку.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ Крамар О.В.