Провадження № 22-ц/779/583/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

08.10.2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі ордеру №50 на жилу площу в гуртожитку, виданого 17.06.2001 року, він є наймачем кімнати житловою площею 16,50 кв.м у кімнатній квартирі АДРЕСА_1. Разом з ним у цій кімнаті зареєстрований і відповідач ОСОБА_2 Однак, уже більше ніж п'ятнадцять років відповідач в даній кімнаті не проживає, не оплачує плату за користування житлом та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного житла. У зв'язку з наведеним просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаною житловою кімнатою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування житловою кімнатою АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги тільки доводи відповідача та повністю проігнорував його доводи та докази. Зокрема, суд не перевірив доводів відповідача ОСОБА_2 про те, що він проживає в спірній кімнаті та сплачує всі комунальні послуги за користування кімнатою. Такі твердження ОСОБА_2 не відповідають дійсності, а самим відповідачем не надано суду жодного підтвердження того, що він оплачує комунальні послуги. Натомість ним до матеріалів справи було додано довідку про розрахунки за надані послуги по особовому рахунку НОМЕР_1 за період з листопада 2011 року по серпень 2014 року. Крім того, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява їх сусіда ОСОБА_5, в якій останній вказує, що ОСОБА_2 дійсно тривалий час не проживає у спірній кімнаті, яку суд також не взяв до уваги.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду апелянт не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити. Рішення суду першої інстанції вважали законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно ордеру №50 на жилу площу в гуртожитку, виданого 10.09.2001 року (а.с. 5), позивачу ОСОБА_4 на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету АТ «Родон» від 17.06.2001 року надано право на зайняття ліжкомісця в кімнаті АДРЕСА_1.

За даними дублікату ордеру на жилу площу в гуртожитку (а.с. 58) відповідачу ОСОБА_2 на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету заводу «Позітрон» від 29.12.1984 року надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_1. Відповідно до довідки КП «Єдиний розрахунковий центр» №02-02/1942/4738 від 13.08.2014 року (а.с. 6) ОСОБА_2 займає в даній кімнаті ліжкомісце.

В силу ст. 129 Житлового кодексу України такий ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Отже, кожен із сторін правомірно вселились в надану жилу площу гуртожитку.

Як позивач, так і відповідач зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою №02-02/1942/4738 від 13.08.2014 року, виданою КП «Єдиний розрахунковий центр» (а.с. 6).

Також судом встановлено, що в 2014 році ОСОБА_2 уклав з КП «Єдиний розрахунковий центр» договір №02-05221 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 50-57).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини того, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, а тому позов є необґрунтованим.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

В силу дії ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З аналізу наведених статей слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх порушених прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, не визнані, чи оспорююються. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду не навів яким чином порушуються його права не проживанням відповідача в кімнаті гуртожитку.

Крім того слід зауважити, що главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.

Оскільки відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на яких не поширюються гарантії, передбачені Законом «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», то такі гуртожитки призначені для тимчасового проживання осіб, тому до мешканців цих гуртожитків правила статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються, оскільки можливість визнання мешканців таких гуртожитків не передбачена ні у ЖК УРСР, ні у Примірному положенні про гуртожитки.

Згідно довідки №02-02/1942/4738 від 13.08.2014 року, виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» (а.с. 6), будинок АДРЕСА_1, в якому сторони зареєстровані на проживання, є власністю місцевої ради.

В матеріалах справи відсутній доказ коли саме гуртожиток по АДРЕСА_1 був переданий Акціонерним товариством «Родон» місцевій раді і який його правовий режим.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні його позову з підстав недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув.

Судом залишено поза увагою вимоги статті 3, 15 ЦПК України та статті 16 ЦК України, і не встановлено, чи порушено право позивача не проживанням відповідача в гуртожитку, а також не з'ясовано, у чому саме полягає порушення його законних прав.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2015 року ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу п. 1 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. По суті встановленого в апеляційній інстанції слід ухвалити рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.