Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у.№359/700/15-ц
Провадження № 22-ц/778/3990/15
Головуючий у 1-й інстанції:. ОСОБА_1Л .
Суддя-доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Сапун О.А.,

ОСОБА_3,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька, надання дозволу на оформлення проїзних документів на дитину для виїзду за кордон без згоди та дозволу її батька, -

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька, надання дозволу на оформлення проїзних документів на дитину для виїзду за кордон без згоди та дозволу її батька.

Посилалася на те, що з 17 лютого 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Калінінського райсуду м. Донецька шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано.

Рішенням Виконавчого комітету Калінінського району в м. Донецьк від 11.08.2010 року було встановлено графік участі відповідача у вихованні дитини.

На даний час вона має можливість регулярно возити свою малолітню доньку на оздоровлення на відпочинок за кордон України за власні кошти, що неможливо без нотаріально посвідченої згоди батька, яку він відмовляється надати, що істотно обмежує її права та її доньки.

Відповідно до медичних документів, дитині рекомендовано змінити клімат та оздоровлюватися за кордоном в умовах Адріатичного клімату. Виконання даних рекомендацій та вивезення дитини за кордон на лікування, оздоровлення та відпочинок сприятиме зміцненню здоровя та імунітету дитини, повному та всебічному розвитку її здібностей.

Вона має італійське громадянство, протягом тривалого часу мешкає в Італії у місті Джуліона, провінція Терамо, котре знаходиться на узбережжі Адріатичного моря з мяким субтропічним кліматом, який підходить для ультрафіолетового опромінення та морських ванн у період ремісії захворювання та протирецидивного лікування.

Неодноразові звернення до відповідача про надання дозволу на виїзд їх спільної дитини за кордон не дали жодного результату.

Вважає, що має законні підстави для вивезення дитини за кордон для оздоровлення та лікування. При цьому права батька на участь у вихованні та утриманні дитини жодним чином не порушуються, на томність ненадання батьком в добровільному порядку нотаріального дозволу на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку, лікування та оздоровлення шкодить здоровю дитини.

Просила надати їй дозвіл на багаторазові регулярні короткострокові виїзди за межі України зі своєю донькою ОСОБА_7, до досягнення нею повноліття, без згоди та дозволу та супроводу батька ОСОБА_5 Надати їй дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон ОСОБА_7, без згоди та дозволу її батька - ОСОБА_5

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2014 року позов ОСОБА_4 було задоволено ( а. с. 29-30,39-40 ).

13 січня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка задоволена ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року. Заочне рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2014 року скасовано, справу призначено до розгулу в загальному порядку ( а. с. 50-62,97 ).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька, надання дозволу на оформлення проїзних документів на дитину для виїзду за кордон без згоди та дозволу її батька передано на розгляд Дружківському міському суду Донецької області ( а. с. 117-118 ).

Провадження по даній справі суддею Дружківського міського суду Донецької області було відкрито 27 березня 2015 року ( а. с. 128 ).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У судове засідання апеляційного суду Запорізької області відповідачка та її представник не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, як то передбачено положенням статті 74, частини 5 статті 76 ЦПК України, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не сповістили, тому колегія суддів згідно частини 2 статті 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_5, який заперечує проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для надання дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу та супроводу батька, для надання дозволу на оформлення проїзних документів на дитину для виїзду за кордон без згоди та дозволу її батька.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права.

Судом встановлено, що з 17 лютого 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Калінінського райсуду м. Донецька шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано ( а. с. 7-11 ).

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо участі батька у вихованні доньки, ОСОБА_5 звертався до Виконавчого комітету Калінінського району в м. Донецьк з заявою про визначення порядку його участі у вихованні ОСОБА_7, рішенням виконкому від 11.08.2010 року було встановлено графік участі відповідача у вихованні дитини ( а. с. 65-66 ).

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-ХП та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Відповідно до пункту 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону №3857-ХП оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька, і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 просила надати їй дозвіл на багаторазові регулярні короткострокові виїзди за межі України з малолітньою донькою ОСОБА_7, без згоди та супроводу батька дитини, а також дозволити виготовлення проїзних документів, без згоди відповідача, на виїзд за кордон ОСОБА_7. При цьому позивачка не зазначила держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а також без визначення при цьому конкретного місця перебуваннясуперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

За таких обставин та з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції по суті прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, оскільки у даному випадку позивачем не зазначено конкретно державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, тобто у якій саме державі перебуватиме дитина та який час.

Судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи,що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам,норми матеріального і процесуального права не порушені,застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що питання вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: