Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» за участю військової прокуратури Харківського гарнізону Центрального регіону України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України (далі - МОУ), державного підприємства Міністерства оборони України «Харківське управління начальника робіт» (далі - ДП МОУ «Харківське УНР») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з 11 травня 2000 року по 15 листопада 2013 року він працював начальником ДП МОУ «Харківське УНР». 10 вересня 2013 року його було звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Посилаючись на те, що звільнення було проведено всупереч вимогам трудового законодавства, оскільки на момент звільнення він знаходився на лікуванні, про існування наказу про звільнення йому стало відомо 15 листопада 2013 року і до цього часу він продовжував працювати та виконував обов'язки начальника ДП МОУ «Харківське УНР», ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану моральну шкоду.

Справа розглядалася судами неодноразово. Після передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції позивач уточнив вимоги та просив поновити його на посаді, стягнути із ДП МОУ «Харківське УНР» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 16 листопада 2013 року до дня поновлення на роботі, стягнути із відповідачів солідарно відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.

Останнім рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення із наведенням інших підстав відмови у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На суд апеляційної інстанції указані обов'язки покладаються в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватись угодою сторін.

Згідно положень Закону України «Про управління об'єктами державної власності», наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту.

Аналогічний зміст має Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203.

Судами у справі встановлено, що наказом Міністра оборони України від 19 липня 2003 року № 222 ОСОБА_3 було призначено на посаду начальника ДП МОУ «Харківське УНР» з дня, визначеного у контракті (Т. 1, а. с. 9).

19 липня 2003 року із позивачем було укладено контракт на строк дії із 19 липня 2003 року по 18 липня 2004 року (Т. 1, а. с. 10-15). За змістом п. 5.6. контракту, за два місяці до закінчення терміну його дії контракт може бути за згодою сторін продовжено або укладено на новий термін.

Наказом Міністра оборони України від 10 вересня 2013 року № 34-ДП ОСОБА_3 звільнено з посади начальника ДП МОУ «Харківське УНР» у зв'язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що трудовий договір ОСОБА_3 продовжено на невизначений строк на підставі ст. 39-1 КЗпП України, а тому не може бути припинений з підстав, зазначених у контракті. Крім того, позивача звільнено у період його тимчасової непрацездатності (із 09 вересня 2013 року по 02 жовтня 2013 року) із порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, порушене право позивача на поновлення на роботі не підлягає задоволенню у зв'язку із пропуском строків звернення до суду, оскільки наказ про звільнення ОСОБА_3 направлено поштою на адресу ДП МОУ «Харківське УНР» 11 вересня 2013 року, за змістом акта від 19 вересня 2013 року позивач був ознайомлений із наказом про звільнення, від підпису про ознайомлення та отримання копії наказу відмовився.

Із такими висновками погодитися не можна.

Положення статті 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до ч. 1 наведеної норми, у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зміст ст. 233 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що перебіг місячного строку позовної давності за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня його направлення або оголошення його змісту, про що вже зазначалося в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року, якою скасовано попередні судові рішення у справі.

Доказів про вручення позивачу копії наказу про звільнення за адресами, які вказані у контракті: домашньою та/або за адресою підприємства, у матеріалах справи немає.

За таких обставин, висновки апеляційного суду щодо пропуску позивачем строків звернення до суду є передчасними.

Не можна погодитися із висновками апеляційного суду й щодо суті спору.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

За ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Враховуючи положення Закону України «Про управління об'єктами державної власності», зміст Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, керівник державного підприємства виконує свою роботу виключно на контрактній основі, такі трудові відносини носять строковий характер, продовжуються лише на умовах, визначених контрактом та нормативними актами про правовий статус керівника державного підприємства, а тому положення ст. 39-1 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.

Частина 3 статті 40 КЗпП України містить обмеження на звільнення працівника з ініціативи власника, забороняє звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті).

У зв'язку з тим, що трудові відносини сторін мають строковий характер, завершення терміну дії контракту як особлива підстава його припинення не перешкоджає видати наказ про звільнення за закінченням строку дії контракту у період тимчасової непрацездатності працівника, оскільки закінчення строку дії контракту не є ініціативою власника про розірвання трудового договору, а лише свідчить про відсутність у власника ініціативи продовжувати трудові контрактні відносини.

Крім того, у рішенні апеляційного суду відсутні висновки про те, чи узгоджуються підстави звільнення у зв'язку із закінченням строку дії контракту із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Встановивши, що позивач був керівником державного підприємства, апеляційний суд не з'ясував, чи не є він державним службовцем, а відповідно, чи не підлягають заявлені вимоги розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Ухвалене із наведеними порушеннями норм матеріального та процесуального права рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко