У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника відповідача Борисової Г.Й. та третьої особи ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, про скасування наказу, поновлення на роботі та оплату часу вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ДТГО «Львівська залізниця» на рішення Виноградівського районного суду від 10 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

19.05.2014 ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до ДТГО «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонне депо Королево». Ухвалою Виноградівського районного суду від 13.06.2014 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача начальника депо ОСОБА_2 Позивач уточнював мотивацію позову та його вимоги і зазначав наступне.

Позивач з 01.02.2008 працював у ДТГО «Львівська залізниця» на посаді машиніста дизель-поїзда ВП «Моторвагонне депо Королево», за час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягався. Наказом від 17.04.2014 № 46/ОС, виданим начальником ВП «Моторвагонне депо Королево», позивача звільнено з роботи з 18.04.2014 на підставі ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України - за угодою сторін. Звільненню передували такі події.

Близько 14-30 к.ч. 17.04.2014 позивач автомобілем «Нива-Шевроле» виїхав з дому в с. Хижа на роботу до депо у смт. Королево. По дорозі біля шлагбаума на переїзді до автомобіля підійшов односельчанин ОСОБА_4, який був із костилем та попросив підвезти додому сумки, оскільки сам він добирається попутним транспортом. Позивач пояснив, що їде на роботу, тому сумки зможе привезти тільки наступного дня після роботи, на що ОСОБА_4 погодився. Позивач сам поклав дорожню та господарську сумки прохача до багажника, відчув при цьому, що вони важкі, на своє питання отримав відповідь, що ОСОБА_4 купив для оранки землі солярку і мастило, крім того, той поклав до багажника 10-ти літрову каністру, про її вміст позивач не питав.

О 15-20 к.ч. позивач приїхав на роботу, разом із помічником машиніста ОСОБА_5 прийняв дизель-поїзд, о 16-15 к.ч. вони відправилися до станції «Солотвино», а до Королева повернулися о 23-12 к.ч. 17.04.2014. Після висадки пасажирів поїхали на техогляд, екіпіровку, заправили поїзд мастилом та водою, перегнали на відстій і позивач попрямував до своєї машини поставити робочу сумку, після чого хотів зайти до чергового по депо та здати маршрутний лист, а помічник ще лишився на поїзді. Позивач підійшов до автомобіля, поклав сумку до багажника, зачинив його і в цей момент до нього підбігли працівники міліції ОСОБА_6 і ОСОБА_7, наказали відчинити багажник, що він виконав, тоді ОСОБА_6 взяв робочу сумку, поклав до неї каністру, що була в багажнику, і став кричати: «Ти вкрав дизпаливо!». Позивач обурювався, пояснював, що йому належить тільки його робоча сумка, а каністра та інші дві сумки не його, на що міліціонер сказав: «А ти докажи, що не вкрав дизпаливо». Після цього міліціонер раптом побіг до автомобіля ОСОБА_5, залишивши біля позивача свого колегу, якому позивач теж пояснював про чужі сумки з бутлями та каністру. Позивач бачив, що ОСОБА_6 наказав ОСОБА_5 відчинити багажник автомобіля, витяг з нього каністру, поклав її до робочої сумки ОСОБА_5 і фотографував на задньому сидіння автомобіля. ОСОБА_5 пояснював, що дизельне мастило придбав на ринку, а дизпаливо - на заправці. Позивача та помічника доправили до лінійного відділку міліції, де вимагали написати, що вони вкрали дизпаливо та мастило, пояснення про те, що сумки та каністра не належать позивачу, не приймалися. У відділку їх тримали з 00-40 до 13-00 к.ч. 18.04.2014.

На позивача та на його помічника психологічно тиснув ОСОБА_6 у присутності начальника депо ОСОБА_2, обоє змушували писати заяви на звільнення з роботи, чого ті не хотіли робити, проте, будучи вже втомленим, позивач приблизно о 4-й годині ранку 18.04.2014 написав заяву на звільнення, яку датував 18.04.2014, що її забрав від міліціонера начальник депо. Близько 07-00 к.ч. 18.04.2014 до позивача та помічника підійшов заст. начальника депо ОСОБА_8, який сказав, що написані заяви на звільнення не підходять, тому їх треба переписати, приніс папір, ручку і на капоті автомобіля працівника міліції під диктовку ОСОБА_8, у присутності міліціонерів вони написали нові заяви на звільнення, датовані 17.04.2014. Саме на підставі останньої заяви позивача було звільнено з роботи. Насправді ж позивач дизпаливо та мастило не викрадав, що підтверджується також і офіційно проведеною інвентаризацією, яка не виявила нестачі нафтопродуктів. За даним фактом провадиться досудове розслідування.

Таким чином, заява написана під психологічним впливом працівника міліції ОСОБА_6, начальника депо ОСОБА_2 і його заступника ОСОБА_8 Наказ про звільнення сфальсифіковано, оскільки з огляду на викладені вище обставини видати його 17.04.2014 було неможливо, а 18.04.2014 було вихідним днем. Трудовий договір був укладений на невизначений строк, тому його припинення з підстав, передбачених ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України, здійснюється у строк, визначений сторонами, анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника. У випадку розірвання безстрокового трудового договору з ініціативи працівника, він повинен попередити про це власника письмово за два тижні (ст. 38 КЗпП України), сама по собі згода власника задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. Попри те, що у заяві міститься прохання про звільнення за згодою сторін, у ній відсутня причина звільнення, що вимагається нормами ст. 38 КЗпП України. Ці обставини свідчать, що заяву було написано саме під диктовку іншої особи, а не з власної волі працівника, а також вказують на відсутність домовленості сторін. З наказом позивача ознайомили 22.04.2014, а не 17.04.2014.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив: визнати наказ ДТГО «Львівська залізниця» ВП «Моторвагонне депо Королево» від 17.04.2014 № 46/ОС про припинення трудового договору з 18.04.2014 за посадою машиніста дизель-поїзда протиправним та скасувати; поновити його на посаді машиніста дизель-поїзда депо з 18.04.2014; стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.04.2014 по день ухвалення рішення. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Виноградівського районного суду від 10.07.2014 уточнений позов задоволено: визнано наказ ДТГО «Львівська залізниця» ВП «Моторвагонне депо Королево» від 17.04.2014 № 46/ОС про припинення трудового договору з ОСОБА_3 з 18.04.2014 за посадою машиніста дизель-поїзда протиправним та скасовано; поновлено ОСОБА_3 на посаді машиніста дизель-поїзда у ДТГО «Львівська залізниця» ВП «Моторвагонне депо Королево» з 18.04.2014; стягнуто на користь ОСОБА_3 з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.04.2014 по день ухвалення рішення в розмірі 17628,66 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 6597,61 грн; стягнуто з відповідача на користь позивача 3000,00 грн судових витрат.

Відповідач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та відмову в позові, вважає рішення ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, сторони у законний спосіб досягли згоди про припинення трудового договору, написання позивачем другої заяви про звільнення свідчить про усвідомлення ним своїх дій, у справі немає доказів здійснення начальником депо тиску на працівника, подача працівником заяви з метою уникнення відповідальності за винні дії не може розцінюватися як примус, волевиявлення позивача щодо звільнення не було порушене. Апелянт посилається також на те, що в автомобілі позивача була виявлена каністра із соляркою, матеріалами справи не було доведено, що позивач не викрадав солярку, позивач цього не спростував, а те, що нестачу пального не було виявлено, не підтверджує фактів купівлі солярки односельчанином позивача та відсутності в діях позивача складу кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача Борисової Г.Й., яка апеляцію підтримала, третьої особи ОСОБА_2, який вважає апеляцію обґрунтованою, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Висновки суду відповідають обставинам справи, ґрунтуються на законі та на доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що на підставі наказу по відокремленому підрозділу «Моторвагонне депо Королево» ДТГО «Львівська залізниця» від 01.02.2008 № 1-ос/152 ОСОБА_3 з цього дня прийнято на роботу до депо на посаду машиніста дизель-поїзда на умовах безстрокового трудового договору (а.с. 10). Наказом № 46/ОС, датованим 17.04.2014 та підписаним начальником депо ОСОБА_2, позивача звільнено з роботи з 18.04.2014 на підставі ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України - за угодою сторін, у наказі міститься запис про ознайомлення з ним ОСОБА_3 17.04.2014 та підпис позивача (а.с. 11). Підставою для видання наказу зазначено заяву ОСОБА_3 від 17.04.2014 про звільнення, якою той просив звільнити його з роботи «за згодою двох сторін з 18.04.2014», на заяві міститься резолюція начальника депо ОСОБА_2 щодо видачі наказу, датована 17.04.2014 (а.с. 14). У подальшому ОСОБА_3 подав заяву від 22.04.2014 про відкликання заяви про звільнення з роботи (а.с. 15).

Під час розгляду справи судом першої інстанції знайшли підтвердження обставини, на які обґрунтовуючи незаконність звільнення посилався позивач. Суд встановив, що після закінчення робочої зміни о 23-30 17.04.2014 машиніст дизель-поїзда ОСОБА_3 та помічник ОСОБА_5 були доправлені до лінійного відділу міліції на ст. «Королево» за підозрою у крадіжці паливно-мастильних матеріалів, де вони перебували приблизно до 13-00 18.04.2014. Протягом часу перебування у відділку працівники міліції заявляли, що тих викрито у крадіжці паливно-мастильних матеріалів, вимагали написати заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. При цьому був присутній начальник депо ОСОБА_2, який теж психологічно тиснув на позивача і казав йому писати заяву на звільнення за власним бажанням, оскільки в іншому випадку його буде звільнено «по статті».

Близько 04-00 18.04.2014 у присутності працівника міліції ОСОБА_6 і начальника депо ОСОБА_2 позивач написав заяву про звільнення, яку забрав ОСОБА_2 Однак, приблизно о 07-00 18.04.2014 з'явився заст. начальника депо ОСОБА_8 і зажадав від позивача переписати заяву, датувавши її 17.04.2014, оскільки попередня заява не годилася. Під його диктовку позивач на капоті автомобіля працівника міліції написав другу заяву. В силу графіка роботи позивача та часу, в який відбувалися події, 17.04.2014 оформити звільнення було неможливо, водночас 18.04.2014 було в депо вихідним днем, тож начальник депо викликав на роботу начальника відділу кадрів ОСОБА_9, яка підгодувала датований 17.04.2014 наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі заяви, датованої 17.04.2014, позивача вона не бачила, з наказом його не ознайомлювала.

Наведені вище обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_3, ОСОБА_2, показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, іншими матеріалами справи, що узгоджуються між собою. ОСОБА_2 підтвердив у апеляційному суді обставини щодо своїх дій та дані ним у суді першої інстанції пояснення, крім того, пояснив, що резолюцію «наказ» на заяві позивача із зазначенням дати «17.04.2014» проставив він, він же підписав наказ про звільнення позивача з роботи, хоча у дійсності ці факти мали місце не 17.04.2014, а 18.04.2014. Чіткої відповіді про те, на якій підставі дати вчинення указаних дій та оформлення документів були зазначені такі, що передували дійсній даті подій, третя особа апеляційному суду не дала. Не зміг навести правові підстави, що уможливлювали б та легітимізували такі дії роботодавця, і представник відповідача в апеляційному суді.

Між тим, позачерговою контрольною інвентаризацією паливно-мастильних матеріалів станом на 18.04.2014 надлишків, нестач та порушень в обліку таких матеріалів у депо не виявлено, що стверджується документально (а.с. 48-54).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей, кожен має право на судовий захист від незаконного звільнення (ст.ст. 43, 55, 68 Конституції України, ст.ст. 2, 2-1, 5-1, Глава XV КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержувати законодавства про працю (ст. 141 КЗпП України). Припинення трудового договору повинно ґрунтуватися на законі, рішення про звільнення працівника має бути обґрунтованим, обов'язок дотримання процедури звільнення, його належного оформлення виходячи з дійсних підстав (причин) звільнення лежить на роботодавцеві.

Відповідно до указаних положень закону, норм, передбачених ст. 4, ст. 21 ч. 1, ст. 23 ч. 1 п. 1, ст. 24 ч. 1 КЗпП України, суд першої інстанції вірно виходив з правової природи трудового договору як угоди між працівником і роботодавцем, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін і встановлює їх взаємні права та обов'язки. Припинення трудового договору з підстав, передбачених ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України, також повинно ґрунтуватися на угоді сторін, вчиненій внаслідок їх вільного волевиявлення. Ставлячи питання про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, працівник теж здійснює своє волевиявлення, яке, за загальним правилом, обумовлюється лише власним розсудом працівника та повинен попередити про це роботодавця письмово за два тижні. Проте, заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням може бути зумовлена неможливістю продовжувати роботу, що передбачає зазначення відповідної причини для припинення трудового договору, у випадку поважності якої роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, у цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується.

Суд дійшов вірних висновків про те, що волевиявлення працівника щодо звільнення не було вільним, не відповідало його дійсній волі, заява про звільнення фактично в день її подачі була написана, а потім і переписана під тиском працівників міліції, керівників депо і по суті на вимогу останніх. Заяву було написано за обставин перебування у відділку міліції у зв'язку з підозрою у вчиненні злочину, після завершення робочої зміни, в нічний і вранішній час, у стані фізичної та психологічної втоми. У справі немає доказів щодо наявності у позивача причин для раптового звільнення з роботи, такі не були повідомлені роботодавцю та не були зазначені в заяві.

Доводи позивача про те, що його звільнення з роботи пов'язувалося роботодавцем із фактом виявлення працівниками міліції в автомобілі паливно-мастильних матеріалів, з підозрою у їх крадіжці, а не було наслідком ініціативи працівника та досягнення угоди сторін про звільнення, відповідачем і третьою особою не спростовані. Навпаки, правова позиція цих учасників процесу в справі та доводи апеляційної скарги свідчать саме про таку пов'язаність. Міркування у скарзі та апеляційному суді одночасно про те, що: сторони вільно досягли у законний спосіб згоди про припинення трудового договору; що заяву про звільнення позивач писав двічі, що свідчить про усвідомлення позивачем його дій та їх правових наслідків; що подача працівником заяви з метою уникнення відповідальності за винні дії не може розцінюватися як примус і волевиявлення позивача щодо звільнення не було порушене; що матеріалами справи не було доведено, що позивач не викрадав солярку з депо, позивач цього не спростував, а те, що нестачу пального не було виявлено, не підтверджує фактів купівлі солярки односельчанином позивача та відсутності в діях позивача складу кримінального правопорушення, суперечать одні одним, певні твердження є припущеннями. Власне апелянт сам підтвердив, що ініціював звільнення працівника у зв'язку із підозрою того у вчиненні злочину, при цьому, обґрунтував скаргу доводами, які не є предметом провадження в цивільній справі та суперечать нормам ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, ст. 17 КПК України, іншим нормам закону щодо презумпції невинуватості особи у вчиненні злочину та недопустимості перекладання на особу обов'язку доводити свою невинуватість.

На час розгляду справи апеляційним судом кримінальне провадження № 0000053 від 18.04.2014 щодо ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України (привласнення чи розтрата чужого майна, вчинена за попередньою змовою групою осіб), закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у зв'язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, що стверджується наданою суду постановою начальника СВ ЛВ на ст. Ужгород УМВС України на Львівській залізниці капітана міліції ОСОБА_10 від 30.10.2014. Змістом постанови підтверджуються обставини, на які в обґрунтування незаконності дій роботодавця щодо звільнення з роботи посилався позивач, в т.ч., ці обставини підтверджені показаннями свідків, серед них і ОСОБА_4, який допитувався й судом першої інстанції.

За таких обставин, доводи апеляції не спростовують обґрунтованості позову, законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті звільнення. Звільнення є незаконним, а його оформлення у спосіб, що був встановлений у процесі, є неприпустимим. Питання про поновлення незаконного звільненого працівника на роботі та про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд вирішив із дотриманням вимог ст. 235 КЗпП України і стягнув за період з 18.04.2014 по 10.07.2014 кошти в розмірі 17628,66 грн. Апеляція не містить доводів на заперечення обґрунтованості рішення суду щодо стягнення з відповідача зазначених в рішенні коштів.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду першої інстанції, що ухвалене з дотриманням норм матеріального права і відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відхилити, рішення Виноградівського районного суду від 10 липня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді