У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», поданою його представником Грицик Анною Сергіївною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати положення договору №002-29073-021013 від 2 жовтня 2013 року, яке викладене у п.2.5 заяви, про супутню послугу «обслуговування кредитної заборгованості», яка роз'яснюється в інформації про кредит, у частині «комісія розраховується як процент від суми кредиту, сплачується щомісячно у складі ануїтет них платежів» несправедливим та недійсним, яке суперечить діючому законодавству; визнати незаконним стягнення плати за послугу, яка не надавалась (страхування); визнати дійсним дострокове погашення кредиту 5 травня 2014 року; визнати незаконним нарахування відповідачем плати за обслуговування кредитної заборгованості після 5 травня 2014 року; стягнути з відповідача незаконно привласнені гроші в сумі 703,06 грн; зобов'язати відповідача видалити у триденний строк персональні дані з бюро кредитних історій, реєстру неблагонадійних, списку (реєстру) проблемних боржників; відшкодувати витрати, пов'язані з переїздом до іншого міста та відривом від звичайних занять.

Посилається на те, що ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит та сплачує відсотки та вартість всіх послуг за період фактичного користування кредитом. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати в разі дострокового повернення кредиту, є нікчемною. З цих підстав позивач вважає п. 2.5 недійсним, та просить відшкодувати йому завдані збитки в розмірі 705,06 грн, які утворились внаслідок переплати за супутню послугу, яку він не повинен був оплачувати. Від послуги страхування він відмовився та просив повернути 638,26 грн на його рахунок, проте відповідача зарахував кошти на інший рахунок, який ним не використовувався. Крім того, позивач посилається на те, що станом на 5 травня 2014 року для дострокового погашення кредиту він повинен був повернути кошти в сумі 5 106,65грн, а також проценти за обслуговування кредитної заборгованості за квітень і три дні травня, при цьому ним було сплачено більше, що свідчить про дострокове погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано достроковим погашенням ОСОБА_1 5 травня 2014 року кредитної заборгованості за договором від 2 жовтня 2013 року.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року в частині, в якій позов задоволено, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суду першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив того, що з коштів, внесених позивачем 5 травня 2015 року у сумі 3003,82 грн, були зараховані лише 280,72 грн, а решта - у сумі 2 874,54 грн - зараховані протягом 2 червня 2014 року-1 липня 2014 року. Так як всього позивачем сплачено, включаючи користування кредитними коштами у сьомому місяці, 5 873,82 грн, що складається із суми кредиту та комісії за користування кредитними коштами, подальше нарахування банком заборгованості є безпідставним.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Грицик Анною Сергіївною, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: В.П.Гончар Д.О.Остапчук