Справа № 362/1292/15-ц Головуючий у І інстанції Медведєва К.В.
Провадження № 22-ц/780/3360/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 1 10.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Коцюрби О.П., Суханової Є.М.

При секретарі - Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Центру надання послуг , пов»язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Васильків та Васильківського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області про визнання особи добросовісним набувачем , визнання права власності та зобов»зання вчинити дії.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він 24 жовтня 2014 року придбав у

м. Києві автомобіль RENAULT LAGUNA 1.8 у продавця ОСОБА_3 і сплатив за нього 49 000 грн. (3500 дол. США за курсом НБУ). Продавець написав розписку і передав автомобіль разом із технічним паспортом серії НОМЕР_3

Позивач зазначає, що він, як добросовісний покупець, вжив всіх можливих заходів для перевірки наданих документів на автомобіль. Також позивач стверджує, що згідно розписки продавець зобов'язався протягом тижня вжити всіх необхідних заходів та здійснити всі потрібні дії для юридичного оформлення договору купівлі-продажу та для переоформлення транспортного засобу на позивача, проте після спливу обумовленого строку продавець не виконав своїх зобов'язань. Тому позивач просить -визнати його добросовісним набувачем транспортного засобу RENAULT LAGUNA 1.8;

визнати право власності за позивачем на придбаний транспортний засіб RENAULT LAGUNA 1.8;

усунути перешкоди у здійсненні володіння, користування і розпорядження набутим майном, зобов'язавши відповідача взяти на облік автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.8, 1997 року випуску, зареєструвавши його на моє ім'я як власника з видачею відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Заперечуючи проти позову , відповідач зазначив , що вказаний позов має на меті легалізацію автомобіля всупереч вимог законодавства. Крім того зазначив , що згідно реєстраційної картки транспортного засобу з державним реєстраційним номером

НОМЕР_2, вказаний номерний знак належить іншому автомобілю, а позивач ніколи до відповідача з питань реєстрації спірного автомобіля не звертався, відповідач прав та інтересів позивача не порушував.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, посилаючись на порушення норм матеріального права , постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 виданого ВРЕВ-4 УДАІ в м. Києві, автомобіль RENAULT LAGUNA 1.8 д.н. НОМЕР_2, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, належить ОСОБА_4.( а.с. 8)

Згідно реєстраційної картки транспортного засобу, за д.н. НОМЕР_2 і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, наданого представником відповідача, за цим номером зареєстровано інший автомобіль, а саме RENAULT LAGUNA 2.0, рік випуску - 1996 року, з іншим номером кузова - НОМЕР_5.( а.с. 15) .

Згідно копії розписки від 24 жовтня 2014 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 отримав суму 3500 дол. США за автомобіль Рено Лагуна 1997 року д.н. НОМЕР_2 та зобов'язався протягом тижня переоформити автомобіль .( а.с. 7) . Разом з тим, текст розписки не містить відомостей від кого саме отримав кошти ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 1.10 постанови Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10 січня 2001 року № 1306 власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок» (далі Правила) встановлено вичерпний перелік документів, на підставі яких може бути зареєстровано автомобіль.

Пунктом 8 цих Правил визначено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу та ін.

Правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Тоді неналежними сторонами будуть ті особи, які не є суб'єктами права вимоги чи несення обов'язку.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст..60 ЦПК України , позивач не надав будь-яких доказів , що він отримав автомобіль від власника, або від особи, яка належним чином уповноважена власником.

Відповідно до вимог ст.ст. 208, 210 ЦК України, правочин щодо купівлі-продажу автомобіля повинен вчинятися в письмовій формі, а транспортний засіб згідно Закону України «Про дорожній рух» підлягає державній реєстрації.

Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, перед відчуженням, передачею транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Як видно із матеріалів справи , спірний автомобіль з реєстраційного обліку не знятий.

Яке встановлено судом першої інстанції , позивач сплатив грошові кошти особі, яка не є власником або представником власника, отримав у фактичне володіння автомобіль, реєстраційні дані якого не відповідають даним, які містяться в підрозділах МВС України, позивач до відповідача не звертався з метою реєстрації транспортного засобу і відмови не отримував, а відтак висновок суду, що зазначений ОСОБА_2 відповідач є неналежним є вірним.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. ЦПК не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів , що виникають із цивільних , житлових , земельних , сімейних, трудових відносин .

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Належних і допустимих доказів , щодо порушення відповідачем прав позивача, ОСОБА_2 відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції. Отже, враховуючи відсутність достатніх доказів , колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є обгрунтованим.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України , перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої , колегія суддів приходить до висновку , що рішення суду постановлено з дотриманням вимог закону , є законним та обгрунтованим , підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307 ,308, 313 -315, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді