АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХ В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі: Троц В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на 1/2 будинку та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

08.11.2013 ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позов, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 у м. Києві та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій розташований будинок.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказане майно було придбане під час перебування позивача у шлюбі з гр. ОСОБА_7, а тому є спільним їх майном. Після розірвання шлюбу між ними була домовленість щодо користування цим майном ОСОБА_7 з подальшою передачею права власності на це майно їх спільним дітям. Проте після смерті ОСОБА_7, його правонаступник, а саме дружина, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей не визнає прав позивача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.02.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Голосіївської Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на 1/2 будинку та земельної ділянки - задоволений частково.

Справа № 752/20014/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5434/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фролов М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Києві у складі: житлового будинку літ. «А» загальною площею 36,7 кв.м., рік побудови до 1917року; прибудови літ «а», рік побудови до 1960року; навісу літ. «Ж», рік побудови 1999 рік.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1200,00 гривень.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки. Вважає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, постановляючи рішення суд послався на ряд Постанов Верховного Суду України датованих 2012, 2013 роками, при цьому не врахував положення щодо дії закону у часі, а тому вважає спірну земельну ділянку спільною власністю. Також позивач вказує, що на час набуття спірної земельної ділянки у власність діяло законодавство, за яким земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, належала до об'єктів спільної сумісної власності

Також, позивач посилаючись на положення ч. 1 ст.377 ЦК України вважає, що оскільки судом визнано за нею право власності на Ѕ частину будинку, то відповідно і позовна вимога про визнання права власності на її Ѕ частину земельної ділянки підлягає задоволенню.

На підставі наведеного просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.02.2015 та постановити рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представники позивача та треті особи підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про її задоволення та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд виходив з положень ст. 22 КпШС, ст.ст. 268,272 ЦК України, встановив, що набутий ОСОБА_7 у власність будинок № 29, літ. «А», належить також на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1, так як придбаний під час перебування цих осіб у шлюбі, в зв'язку з чим і визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ його частину. При цьому, судом відхилені доводи відповідача ОСОБА_11 про застосування строку позовної давності, оскільки зазначені наслідки не застосовуються до вимог співвласника щодо реалізації ним права на визначення і поділ йому частки із спільної сумісної власності та з урахування того, що позивачем заявлено позов через невизнання і оспорювання відповідачем, як спадкоємцем померлого ОСОБА_7 наявності у позивача права спільної сумісної власності на спірне майно.

Відмова у задоволенні позовних вимог обґрунтована тим, що положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України не віднесено до спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, набуту іншим з подружжя шляхом реалізації свого особистого права у порядку приватизації.

В силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга подана лише позивачем і її доводи стосуються рішення суду в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Отже рішення суду підлягає перегляду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а інше виходить за межі доводів апеляційної скарги.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 17.09.1993 по 27.01.2005, що вбачається з Свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.04.2007 серії НОМЕР_2 /т.1 а.с.9/.

Від шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_7 мають спільних дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження від 10.03.1994 серії НОМЕР_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно Свідоцтва про народження від 08.06.1996 серії НОМЕР_4 /т.1 а.с.67,70/.

07.10.2006 ОСОБА_7 був укладений шлюб з відповідачем ОСОБА_2 (попереднє прізвище - ОСОБА_2), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 07.10.2006 серії НОМЕР_5

Від цього шлюбу подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_7 мають спільних дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується Свідоцтва про народження від 04.05.2007 серії НОМЕР_6, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується Свідоцтва про народження від 05.08.2008 серії НОМЕР_7

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 26.12.2012 серії НОМЕР_8

З наданої КП «Житлово-експлуатаційна організація-111 Голосіївського району» довідки Ф-3 від 11.01.2013 вбачається, що в спірному будинку разом з ОСОБА_7 були зареєстровані його доньки ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_3 і син ОСОБА_3.

Згідно спадкової справи із заявами про прийняття спадщини звернулась відповідач ОСОБА_2 від свого імені та імені своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3.(заява від 10.01.2013), позивач ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_12, ОСОБА_6 (заяви від 23.05.2013) /т.1 а.с.46-49/

До спадкової маси після смерті ОСОБА_7 увійшов будинок АДРЕСА_1 у м. Києвіта земельна ділянка площею 0,10 га за вказаною адресою.

Згідно Договору купівлі продажу від 03.07.1996, посвідченого державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, ОСОБА_7 було придбано будинок АДРЕСА_2. Вказаний будинок було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_7 згідно реєстраційного напису Київського міського БТІ від 03.07.1996 на вказаному договорі купівлі-продажу.

Земельна ділянка площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, набута ОСОБА_7 у власність згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.1998 та на підставі виданого йому Державного акту на право приватної власності на землю від 23.03.2000 серії НОМЕР_9

Тобто право власності на вказане майно було набуто ОСОБА_7 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанцій вказав на те, що спірна земельна ділянка не є майном, набутим подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки ОСОБА_7 безоплатно отримав її в приватну власність у 2000 році, використавши своє право громадянина на приватизацію.

Такий висновок є правильним, оскільки правовідносини подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 щодо спірної земельної ділянки виникли у 2000 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Положення за якими до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя віднесено житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації були внесені Закон № 2913-VI, який набрав чинності 09.02.2011, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою. А згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, що взято до уваги судом першої інстанції та відображено в мотивувальній частині рішення.

Необґрунтованими є і посилання позивача на положення ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Так, в порядку ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Враховуючи, що правовідносини щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку виникли в 2000 році, то і посилання на вказану норму законодавства, як на підставу набуття нею права власності на частину вказаної земельної ділянки є безпідставним, оскільки вказана норма набула чинності у вказаній редакції з 05.11.2009. Крім того, на момент набуття позивачем права власності на будинок земельна ділянка перебувала на праві користування, а право власності на землю було набуто ОСОБА_7 пізніше шляхом реалізації його права на приватизацію.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, та правильно вирішив спір по суті у визначений законом спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.02.2015- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: