АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/2864/15 Головуючий у 1 - й інстанції: Каліушко Ф.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7761/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Ратнікової В.М.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібокомбінат Перший Приватний» про визнання звільненою з посади, стягнення заробітної плати та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у лютому 2015 року.

Зазначала, що з 04.09.2012 року працює на посаді головного бухгалтера ТОВ "ХПП". 23.01.2015 року вона звернулась з заявою на ім'я директора товариства про її звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, а 24.01.2015 року листами на ім'я учасників ТОВ "ХПП" повідомила про своє звільнення з займаної посади та просила провести з нею остаточний розрахунок.

Оскільки зазначенні листи залишилися без реагування, просила суд визнати її звільненою з посади головного бухгалтера ТОВ "ХПП" з 23 січня 2015 року за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 8 600 грн. та зобов'язати останнього внести до трудової книжки відповідний запис.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 04.09.2012 року ОСОБА_2 прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Хлібокомбінат Перший Приватний» на підставі наказу №4 від 04.09.2012 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці.

23.01.2015 року позивачем на ім'я директора ТОВ "ХПП" була подана заява про звільнення за власним бажанням та проведення остаточного розрахунку.

Однак, як вбачається із запису зробленого позивачем на заяві, вручити її не представилось можливості у зв'язку з відсутністю директора та звільнення усіх інших працівників підприємства.

В подальшому, 24 січня 2015 року позивач листами на ім'я учасників ТОВ "ХПП" ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, ПАТ "Банк Кредит Дніпро" та АТ "ПроКредитБанк" повідомила адресатів про своє звільнення з займаної посади та просила провести з нею остаточний розрахунок, що підтверджується наявними у матеріалах справи описами вкладень у цінні листи.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 зазначала, що згідно листа Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 16.01.2015 року ОСОБА_4, який є директором ТОВ «Хлібокомбінат Перший Приватний», підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та на даний час переховується від органів досудового розслідування, а її звернення до іншого учасника товариства виявилися безрезультатними, узв'язку з чим просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки, з урахуванням вимог діючого законодавства, вирішення питань щодо звільнення працівників відноситься до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а тому суд позбавлений права вирішувати дане питання. Оскільки інші позовні вимоги є взаємопов'язаними, підстави для їх задоволення відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому, відповідно до законодавства, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що звільнення працівника з займаної посади є виключною компетенцією власника або уповноважений ним орган. Чинним законодавством не передбачено право суду перебирати на себе функції органів управління юридичних осіб, вирішуючи питання про звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що з огляду на вимоги ст. 43 Конституції України висновок суду про невірний спосіб захисту є таким, що порушує право позивача вільну працю, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

Так, право на звернення до суду за захистом передбачено ч.1 ст.3 ЦПК України та встановлюється, що кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення в судовій справі», при ухваленні рішення вийти за межі позовних вимог з власної ініціативи суд має право лише в випадках, прямо передбачених законодавством.

Отже, при зверненні до суду з метою захисту права, свобод чи інтересів позивачем самостійно обирається спосіб захисту права, який повинен відповідати положенням чинного законодавства України та умовам договору, з якого виникають спірні правовідносини.

Оскільки позивач не зверталась до суду з вимогою про визнання незаконними дій власника підприємства щодо порушення його прав при звільненні та зобов'язати власника належним чином оформити звільнення з роботи, а зазначений спобіг захисту не передбачений нормами чинного законодавства, суд першої інстанції пройшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання особи звільненою.

Оскільки, вимога про звільнення ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, суд першої інстанції законно відмовив в решті позовних вимог, які прямо випливають з вказаної.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: