Справа № 301/925/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.

суддів Власова С.О., Бондаренка Ю.О.

при секретарі Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 29 вересня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 березня 2015 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Іршавської міської ради про скасування рішення Іршавської міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності на землю, -

у с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Іршавська міська рада, в якому просив поновити йому строк для звернення до суду з даним позовом. Визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 005-10292, виданий 16 листопада 2001 року ОСОБА_1, та зобовязати ОСОБА_1 повернути йому 120 кв.м. земельної ділянки, що перебуває у її користуванні (власності).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 1969 року він придбав житловий будинок № 19 по вул.Шевченка у м.Іршава, розташований на земельній ділянці площею 1 934 кв.м.

У 1993 році він виїхав до Сполучених Штатів Америки, де і знаходився протягом тривалого часу.

30 грудня 2004 року його донька на підставі довіреності отримала державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за вказаною адресою. Повернувшись у м.Іршаву у 2007 році, він дізнався про порушення свого права на земельну ділянку, а саме: було невірно вказано суміжних користувачів та розмір його земельної ділянки. Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 липня 2010 року (т.1, а.с. 3) зазначений державний акт визнано недійсним та зобовязано Іршавську міську раду Закарпатської області видати ОСОБА_2 державний акт на земельну ділянку розміром 0,1000 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку згідно меж на момент укладення договору купівлі-продажу будинку від 18 липня 1969 року. Під час виготовлення проектної документації на отримання земельного акта, товариством з обмеженою відповідальністю «Мерідіан» виявлено, що 120 кв.м земельної ділянки, що повинна належати позивачу, перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі державного акта від 16 липня 2001 року. Враховуючи зазначене позивач просив визнати державний акт, виданий ОСОБА_1, недійсним.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2012 року (т.1, а.с. 44-45), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2012 року (т.1, а.с. 76), позовні вимоги було задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності на звернення до суду, скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий 16 листопада 2001 року на імя ОСОБА_1 та зобовязано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 120 кв.м земельної ділянки, що перебуває у її користуванні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року (т.1, а.с. 109-110) рішення Іршавського районного суду від 17 липня 2012 року та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2012 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи вкащзані рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що суди, вирішуючи питання про поновлення строку позовної давності, всупереч вимог ч.5 ст.267 ЦК України, не зазначили мотивів, з яких дійшли висновку про поновлення вказаного строку та не дослідили належним чином наявності поважних причин для такого поновлення.

Задовольняючи вимогу про визнання недійсним державного акту на право власності на землю від 16 листопада 2001 року, суди не врахували, що такий державний акт не є актом, який встановлює, змінює чи припиняє права та обовязки, а є похідним від рішення Іршавської міської ради від 25 жовтня 2001 року, яке є чинним та у визначеному ст. 155 ЗК України порядку не визнано недійсним. Отже, вимога про визнання державного акту на право власності на землю недійсним є передчасною.

Крім того, суди обох інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України не розяснили сторонам у справі право заявляти клопотання про призначення експертизи; не попередили їх належним чином про наслідки невчинення вказаної процесуальної дії, та задовольнили позовні вимоги на підставі висновку судової інженерно-технічної експертизи, проведеної у іншій цивільній справі, між іншими сторонами й щодо іншого предмету спору.

При новому розгляді у суді першої інстанції позивач змінив позовні вимоги та просив скасувати рішення виконкому Іршавської міської ради від 25 жовтня 2001 року та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 005-10292, виданий 16 листопада 2001 року на імя ОСОБА_1 (т.1, а.с. 147-148).

Було змінено процесуальний статус Іршавської міської ради з третьої особи на відповідача (т.1, а.с. 218).

Також були проведені судова інженерно-технічна та судова земельно-технічна експертизи.

Рішенням Іршавського районного суду від 29 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Іршавської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 203 про передачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0977 га, розташованої у місті Іршава для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано недійсним державний акт серії ЗК 005-10292, виданий 16 листопада 2001 року ОСОБА_1, на право власності на землю площею 0,0977 га, розташовану у місті Іршава для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.2, а.с. 68-69).

Додатковим рішенням цього ж суду від 30 березня 2015 року поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності (т.2, а.с. 176-177).

В апеляційних скаргах на основне та додаткове рішення, ОСОБА_1 просить ці судові рішення скасувати та ухвалити рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що її представником заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності, проте суд, незважаючи на вказівки суду касаційної інстанції, не застосував наслідки спливу такого строку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на висновок судової земельно-технічної експертизи № 4709, складений 28 липня 2014 року експертом ОСОБА_3, який на думку апелянта є необґрунтованим, побудованим на припущеннях експерта та таким, що суперечить матеріалам справи. Зокрема, експерт зробив висновок щодо розміру та меж земельної ділянки позивача на підставі генерального плану (схеми) земельної ділянки по вул.Шевченка, 19 у м.Іршава від 16 лютого 1955 року, хоча договір купівлі-продажу на якій посилається позивач, був укладений у 1969 році і площа земельної ділянки становить 600 кв.м. Не було враховано те, що генеральний план (схема) не є належним доказом з питань законного виділення, розмірів та меж земельної ділянки.

Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий позивачу, був скасований рішенням Іршавського районного суду від 01 липня 2010 року, тому позивач не має права власності чи права користування земельною ділянкою на яку він претендує.

Також зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не вказав мотивів та правового обґрунтування щодо необхідності визнання недійсним державного акту, виданого на її імя, безпідставно поновив строк позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть у ній участь, які належним чином повідомлені про час і місце апеляційного розгляду.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору від 18 липня 1969 року купив житловий будинок з надвірними спорудами, у м.Іршава по вул.Шевченка, 19 (т.1, а.с. 86).

На підставі рішення Іршавської міської ради від 14 жовтня 2004 року позивач отримав державний акт серії ЗК № 006250 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану у м.Іршава, пров.Шевченка, 19 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1, а.с. 172-173).

Вказане рішення Іршавської міської ради від 14 жовтня 2004 року не скасовано, не визнано недійсним у судовому порядку, а отже діє презумпція його правомірності.

Відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок з господарськими будовами, що знаходиться у м.Іршава, вул. Шевченка, 17, на підставі договору дарування від 09 березня 2001 року (т.2, а.с. 54).

Рішенням виконавчого комітету Іршавської міської ради від 25 жовтня 2001 року № 203 було передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0977 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку у м.Іршава, вул.Шевченка, 17 (т.2, а.с. 133, на звороті).

На підставі цього рішення відповідачка отримала оспорюваний державний акт на право приватної власності на землю від 16 листопада 2001 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 297 (т.1, а.с. 5).

Рішенням Іршавського районного суду від 01 липня 2001 року за позовом ОСОБА_2 визнано недійсним виданий йому 30 грудня 2004 року державний акт серії ЗК № 006250 на право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку.

Зобовязано Іршавську міську раду видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, згідно меж на момент укладення договору купівлі-продажу будинку від 18 липня 1969 року (т.1, а.с. 3).

Вказане рішення суду від 01 липня 2010 року набрало законної сили і підлягає обовязковому виконанню, а отже Іршавська міська рада зобовязана видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, згідно меж на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 1969 року.

Цим судовим рішенням також встановлено, що згідно генерального плану міста межа земельної ділянки позивача з ділянкою ОСОБА_1 повинна проходити рівно від точки «А» до точки «Б», і ця обставина відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки в даній справі приймає участь особа ОСОБА_2, щодо якої її встановлено.

Крім того, відповідно до ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року (т.1, а.с. 109-110) за клопотанням представника позивача на підставі ухвал суду першої інстанції було проведено дві судові експертизи.

Згідно висновку № 184 судової інженерно-технічної експертизи, земельна ділянка, яка є у фактичному користуванні ОСОБА_2, складної конфігурації, при співставленні державного акту на право власності на земельну ділянку від 30 грудня 2004 року та проведених досліджень на місці знаходження земельної ділянки по вул.Шевченка, 19 в м.Іршава встановлено, що межа позивача ОСОБА_2, у державному акті зі сторони ОСОБА_1 відображена неправильно (т.1, а.с. 182-190).

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 4709, від 28 липня 2014 року (т.2, а.с. 25-37) межа земельної ділянки позивача ОСОБА_2 у державному акті з відповідачкою ОСОБА_1 відображена неправильно, що полягає у тому, що ОСОБА_2 фактично користується меншою ділянкою, ніж йому належить згідно з генеральним планом, наявним у матеріалах справи, на 122,88 кв.м (т.1, а.с. 10, 90).

Конфігурація накладання земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_1, на земельну ділянку, яка повинна належати ОСОБА_2, є складною з наступними межами, починаючи з кута, що на План-схемі № 5 позначений під № 1, за годинниковою стрілкою: 22,36м, 23,69 м по межі, яка згідно з генеральним планом повинна проходити між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1; 3,11 м по фактичній межі між ОСОБА_1 та ОСОБА_4; 27,78 м, 2,85 м, 0,94 м, 16,20 м, 1,0 м по фактичній межі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Окрім того, має місце також і накладення, які стосуються взаєморозташування земельної ділянки ОСОБА_2 відносно інших земельних ділянок, зокрема земельних ділянок, якими фактично користуються ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Внаслідок всіх цих захоплень, ОСОБА_2 фактично використовує меншу земельну ділянку, ніж йому належить згідно з генеральним планом на 185,74 м.кв.

За таких обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № 4709 від 28 липня 2014 року, правильно дійшов висновку, що відповідно до ч.ч. 2,3 ст.152 та ст.153 Земельного кодексу України, ОСОБА_2, як землекористувач вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав на землю, та визнання акту органу місцевого самоврядування, яким порушуються його права щодо користування належною йому земельною ділянкою, недійсним.

Обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_2 строку позовної давності Такий висновок підтверджується матеріалами справи, з якої вбачається, що позивач тривалий час знаходився за кордоном, у звязку з чим не міг знати про порушення свого права.

З метою захисту свого права позивач спочатку звернувся до суду з позовом про скасування виданого йому державного акту, яким було посвідчено право власності на земельну ділянку меншої площі, ніж земельна ділянка, яка знаходилась у його користуванні.

Доводи апелянта про те, що суд повинен був врахувати розяснення ВССУ, що містяться в ухвалі від 20 березня 2013 року та застосувати строк позовної давності, до уваги не беруться з огляду на наступне.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у запереченні на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Матеріали справи не містять письмової заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, поданої до ухвалення рішення суду. Усно таке клопотання також заявлено не було, що підтверджується технічним записом судового засідання на носії інформації та журналами судових засідань по даній справі.

Вперше відповідачем ОСОБА_1 була подана заява про застосування строків позовної давності тільки 30 березня 2015 року, тобто після ухваленя у справі вже повторного рішення суду від 29 вересня 2014 року, а тому ця заява не може бути підставою для відмови у позові (т.2, а.с. 171-172).

Посилання апелянта на необґрунтованість висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4709 від 29 липня 2014 року є безпідставним, оскільки такий висновок було зроблено на підставі обмірів земельної ділянки позивача, за результатами проведених замірів було накреслено план цієї земельної ділянки та ситуаційний план із зображенням на ньому земельної ділянки ОСОБА_2 та інших земельних ділянок, з якою ця земельна ділянка межує.

Крім того, як уже зазначалось, та обставина, що межа земельної ділянки позивача з земельною ділянкою ОСОБА_1 повинна проходити згідно з генеральним планом, встановлена рішенням суду від 01 липня 2010 року.

За таких обставин, ухвалене судом рішення та додаткове рішення відповідають вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для їх скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 29 вересня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9