УХВАЛА

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

Мостової Г.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Хмельницької міської ради в особі Служби у справах дітей Хмельницької міської ради, про виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького (далі - КЕВ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Виконавчий комітет Хмельницької міської ради в особі Служби у справах дітей Хмельницької міської ради, про виселення.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що помешкання гуртожитку по АДРЕСА_1 відповідачами зайнято без законних підстав, ордер на вселення їм не видавався. На вимогу КЕВ займаного приміщення не звільняють. Про незаконне вселення КЕВ дізнався, коли 04 грудня 2013 року отримав подання начальника відділу по боротьбі з корупцією - заступника начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку про усунення порушень вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», причин і умов, що їм сприяли. Будь-якого відношення до Збройних Сил України та Міністерства оборони України відповідачі не мають і підлягають виселенню із займаного ними жилого приміщення в гуртожитку, що знаходиться на балансі КЕВ та надається для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей під час проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України.

Із урахуванням уточнень до позовних вимог просив суд виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у власних інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей/онуків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, з незаконно займаного ними житлового приміщення в кімнаті АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з неповнолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2015 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі були поселені в гуртожиток на підставі домовленості з командиром військової частини НОМЕР_1, з якою в трудових відносинах не перебували, будь-яких стосунків з Міністерством оборони України та Збройними Силами України не мають, ордер на зайняття кімнати в даному гуртожитку їм не видавався.

Проте погодитись із такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що відповідачі з малолітніми дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають в кімнаті АДРЕСА_1, що є гуртожитком Міністерства оборони України і знаходиться на балансі КЕВ.

Даний гуртожиток призначений для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей під час проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України.

Відповідачі були поселені в зазначений гуртожиток на підставі домовленості з командиром військової частини НОМЕР_1, з якою в трудових відносинах не перебували.

На даний час будь-яких стосунків з Міністерством оборони України та Збройними Силами України не мають.

Ордер на зайняття кімнати в даному гуртожитку їм не видавався.

Відповідно до статті 47 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st47> кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, суди не звернули увагу на те, що підстави виселення осіб з гуртожитків без надання іншого жилого приміщення визначені ст. 132 ЖК України <nau://ukr/5464-10|st132>.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st2>, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st8>, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 10 <nau://ukr/1618-15|st10> і 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, 213 <nau://ukr/1618-15|st213>, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, при цьому суд встановлює характер правовідносин, встановлює норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та правильно їх застосовує в кожному конкретному випадку.

Вирішуючи справу, суди на порушення норм ст. ст. 212, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15> не надали належної оцінки доводам відповідачів про те, що разом з ними зареєстровані та проживають у спірному приміщенні малолітні діти, зазначене житло є єдиним їх житлом, а також тому, що відповідачі вселилися в указаний вище гуртожиток на законних підставах та не перевірили, чи належать відповідачі до кола осіб, які підлягають виселенню зі спірного приміщення з обов'язковим наданням іншого житлового приміщення (ст. ЖК Української РСР). Крім того, судами не прийнято до уваги доводи відповідача про сплив позовної давності та не дав їм належної оцінки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 <nau://ukr/1618-15|st338>, 345 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st345>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова О.М. Ситнік