Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 26 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк»), правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 890 000 євро та зобов'язався їх повернути в розмірах та на умовах, встановлених договором, у термін до 25 липня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 поручилася перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань в повному обсязі за укладеним кредитним договором, зокрема за повернення кредиту, сплату відсотків та комісій за користування кредитом, штрафних санкцій.

На порушення умов договору ОСОБА_4 не виконував прийняті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим у нього перед банком виникла заборгованість зі сплати кредитних коштів в сумі 13 477 547 грн 69 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 477 547 грн 69 коп.

Оскільки рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 не виконане, то банк звернувся із указаним позовом до поручителя ОСОБА_3 як солідарного боржника з вимогою виконання обов'язку за договором кредиту в повному обсязі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 13 477 547 грн 69 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 890 000 євро на строк до 25 липня 2022 року зі сплатою 12 % річних, а позичальник зобов'язався у строк та на умовах, передбачених цим договором, повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед банком за порушення зобов'язань боржником за основним договором.

У порушення умов договору ОСОБА_4 не виконував взяті на себе договірні зобов'язання, у зв'язку із чим у нього перед банком виникла заборгованість зі сплати кредитних коштів в сумі 13 477 547 грн 69 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 477 547 грн 69 коп.

Рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 не виконане, а тому банк звернувся із указаним позовом до поручителя ОСОБА_3 як солідарного боржника з вимогою виконання обов'язку за договором кредиту в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що договір поруки не є припиненим, а строки позовної давності не спливли.

При цьому суди при ухваленні зазначених рішень звертали увагу на те, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення договору поруки від 26 липня 2007 року, а тому дані обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначає, що укладений договір поруки є припиненим відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі.

Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Разом з тим ч. 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Разом з тим, пунктом 4.6 договору поруки встановлено, що порука припиняється зі спливом трирічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором настав через 30 днів після отримання письмової вимоги банку про дострокове повернення кредиту - 29 серпня 2011 року, а з позовом до поручителя банк звернувся 19 серпня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

За п. 2.1 кредитного договору термін його дії встановлено до 25 липня 2022 року.

Тобто договором поруки встановлено строк її припинення - після закінчення трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Разом з тим відповідно до п. 4.10 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку (пункт 4.9) достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.

Отже, кредитним договором було передбачено порядок зміни строку виконання основного зобов'язання.

Проте рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення договору поруки від 26 липня 2007 року, було встановлено, що зміна строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором у передбаченому законом порядку не відбулася, оскільки надіслання банком позичальнику повідомлення про намір підвищити процентну ставку за кредитом з пропозицією прибути до банку для укладення додаткового договору (а в разі незгоди з цією пропозицією - у десятиденний строк повернути всю суму кредиту) не є вимогою про дострокове повернення кредиту та не свідчить про те, що строк виконання основного зобов'язання змінений відповідно до умов кредитного договору.

Вказане рішення залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-438цс15 у задоволенні заяви про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року відмовлено.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість зі сплати кредитних коштів в сумі 13 477 547 грн 69 коп., яка стягнута з останнього рішенням суду.

Враховуючи, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, банк правомірно, відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, звернувся із указаним позовом до поручителя як солідарного боржника з вимогою виконання обов'язку за договором кредиту в повному обсязі.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог з підстав невиконання поручителем взятих на себе договірних зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2015 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська