Провадження № 2/760/4809/15
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

03 червня 2015 року м. Київ

Суддя Солом'янського районного суду м. Києва Шевченко Л. В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

28.05.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс», в якому просить стягнути з відповідача 67 329,52 грн. на підставі договору страхування у формі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/9095775 від 04.12.2013.

Позовна заява подана з порушенням вимог щодо підсудності справ.

Так, відповідно до частини другої статті 109 ЦПК «позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням».

Відповідач ПАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 69, що територіально не відноситься до Солом'янського району м. Києва.

ОСОБА_1 вважає, що «на відносини, що виникли з договору страхування у вигляді Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/9095775 від 04.12.2013 року, укладеного між ПАТ СК «Інтер-Поліс» та Страхувальником ОСОБА_2, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів»».

У зв'язку з цим позивач подав цивільний позов за своїм зареєстрованим місцем проживання до Солом'янського районного суду м. Києва на підставі частини п'ятої статті 110 ЦПК, відповідно до якої «позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору».

Проте, висновок позивача про те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», є неправильним. Як наслідок, подання позову до Солом'янського районного суду м. Києва і несплата судового збору є помилковими.

Це випливає з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в листі від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування». Так, Верховний Суд України зазначає, що «щодо поширення норм Закону № 1023-XII («Про захист прав споживачів») на правовідносини, що регулюються Законом № 1961-IV («Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), то слід враховувати сферу дії зазначених законів.

У преамбулі Закону № 1023-XII зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У ст. 1 цього Закону визначено, що страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Тобто цей Закон направлений на захист життя, здоров'я та майна третіх осіб.

Відповідно, Закон № 1023-XII, що регулює відносини, які випливають із договорів купівлі-продажу (виконання робіт, надання послуг) та спрямовані на задоволення виключно особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, не може поширюватися на правовідносини, що випливають із Закону № 1961-IV».

Отже, враховуючи те, що предметом цього спору є не якість страхових послуг, а права і обов'язки сторін згідно з умовами договору страхування, Закон України «Про захист прав споживачів» не може бути застосований до спірних правовідносин.

Наслідки порушення правил підсудності зазначені у статті 115 ЦПК, відповідно до якої «якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилається позивачеві».

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 подана до Солом'янського районного суду з порушенням правил підсудності, її з усіма додатками належить повернути позивачу.

Питання про повернення судового збору не розглядалося, оскільки позивач не сплатив судовий збір, вважаючи себе звільненим від його сплати на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Керуючись статтями 109, 110, 115 ЦПК, суддя

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення грошових коштів та усі додатки до неї - повернути позивачеві для подання до належного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: