Справа № 347/559/14-ц
Провадження № 22-ц/779/233/2015
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І. В. І.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів: Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Косівська районна державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, договору дарування частково недійсним, визнання недійсною відмови від спадщини, визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 05 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду від 05.12.2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Косівська районна державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, договору дарування частково недійсним, визнання недійсною відмови від спадщини, визнання права власності на спадкове майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. У зв'язку із цим, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_7 Після її смерті в с. Кути, Косівського району, відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири та земельну ділянку.

В матеріалах спадкової справи знаходиться заява про відмову від спадщини №350 від 01.11.2011 року, подана ОСОБА_3 до нотаріальної контори, в якій вона вказала, що за своєю волею відмовляється від спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_7, згідно заповіту, на користь ОСОБА_4 Також, їй було роз'яснено, що у такому випадку вона являється спадкоємцем за законом.

Апелянт зазначає, що відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, вона є спадкоємцем за законом першої черги, тобто тієї самої черги, що і ОСОБА_3, якби вона спадкувала за законом. ОСОБА_3 повинна була повідомити нотаріуса про наявність ще одного спадкоємця першої черги в момент коли вона прийняла рішення відмовитись від спадщини, яка їй належала по заповіту і вирішувалось питання щодо спадкування за законом нею та іншими спадкоємцями. При цьому, ОСОБА_4 відносився до п'ятої черги, однак нотаріус даних відомостей не з'ясував, хоча був зобов'язаний це зробити. ОСОБА_3, не знаючи і не повноцінно розуміючись у тонкощах нотаріальних дій, припустилась помилки, не повідомивши нотаріуса про існування ще одного спадкоємця першої черги. На даний час ОСОБА_3 визнає, що нотаріусом було допущено помилку і позивача необґрунтовано усунули від спадкування. Крім того, на її думку, вона має право на обов'язкову частку у спадковому майні, згідно ст.1241 ЦК України.

25 вересня 2014 року, згідно заяви ОСОБА_4 №404 у спадковій справі №336/2011, останній, у відповідності до приписів ст.1272 ЦК України, дав згоду їй, ОСОБА_2, на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 03 жовтня 2014 року було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Таким чином, ОСОБА_4 не був належним спадкоємцем та не мав права на спадкування майна ОСОБА_7 доки її, ОСОБА_2, не було прикликано до спадщини в момент виникнення права на спадкування за законом, тобто після відмови ОСОБА_3 від спадкування за законом. Адже на користь ОСОБА_4 ОСОБА_3 відмовилась лише на підставі права на спадкування за заповітом, а не за законом. В той же час, згідно ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу.

Також, невірним є висновок суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо земельної ділянки, яка належала ОСОБА_7, оскільки ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_5 не є спадкоємцями і їм земельна ділянка не дарувалась. На спірній земельній ділянці не знаходиться жодного житлового будинку чи/або квартири, в тому числі нерухомого майна, яке по договору дарування перейшло у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Це вільна земельна ділянка, що підтверджується планом зовнішніх меж земельної ділянки.

На земельну ділянку, площею 0,17 га, дійсно відсутні оригінали правовстановлюючих документів, але вона на законних підставах належала ОСОБА_7, згідно належно оформленого і зареєстрованого державного акту серії III-ІФ №030522 від 22.08.1997 року. Даний державний акт є чинним і ніким не скасований. А оформити дублікат цього правовстановлюючого документу є неможливим через вимоги законодавства щодо можливості такого оформлення тільки власником земельної ділянки.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи представника апелянта, заперечення представника ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає цим вимогам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі розпорядились на свій розсуд власним майном, оскільки після смерті ОСОБА_7 власниками квартири були тільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В той же час, ОСОБА_3 відмовилась від прийняття спадщини у шестимісячний строк, відповідно до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України, а тому не має підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним її відмови від спадщини. Відповідач ОСОБА_4 мав право на спадкування майна, що залишилось після смерті ОСОБА_7, тому відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Одночасно, суд прийшов до висновку, що об'єктом перерозподілу спадщини в натурі може бути лише майно, яке збереглося в натурі й не втрачено, зокрема й не відчужено іншим особам. ОСОБА_4 подарував свою частину квартири і вона вже йому не належить, що унеможливлює перерозподіл спадкового майна.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 За життя нею було складено заповіт 09.07.2009 року, за яким вона заповіла все своє майно ОСОБА_3 (дочка).

ОСОБА_7 на час складання заповіту належала 1/3 частина квартири на праві спільної часткової власності, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Також по 1/3 належало ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Отже, ОСОБА_7 розпорядилась своєю часткою у цій квартирі, заповівши її ОСОБА_3

Однак, 01.11.2011 року ОСОБА_3 подала до Косівської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4, який в цей же день оформив та подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.71,72, т.1). Згідно цієї заяви ОСОБА_4, йому було видано 26.12.2012 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири №1, що знаходиться в житловому будинку в АДРЕСА_1 (а.с.8, т.1). Враховуючи це, ОСОБА_4 став власником 2/3 частин цієї квартири, а 1/3 частиною продовжила володіти ОСОБА_3

15 квітня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно договору дарування, подарували квартиру №1, що знаходиться в житловому будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а.с.9-11, т.1).

На думку колегії суддів, при відмові від спадщини ОСОБА_3 та подальшого оформлення спадкового майна (квартири) на ОСОБА_4 було порушено права ОСОБА_2, як спадкоємця, а саме неправомірно позбавлено її права на спадкове майно, що в подальшому призвело до укладення частково недійсного договору дарування.

Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

ОСОБА_7 розпорядилась своїм майном на випадок своєї смерті, склавши заповіт, яким все своє майно заповіла дочці - ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За частиною 5 цієї ж статті відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Як вказано у ст.1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Якщо заповідач призначив спадкоємця, особа, на ім'я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є призначеним спадкоємцем.

Відповідно до ст.1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Як вказано у ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

За вимогами ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, ОСОБА_3 відмовилась у встановленому законом порядку від спадщини на яке мала право, згідно заповіту, на підтвердження чого подала до Косівської районної державної нотаріальної контори відповідну заяву від 01 листопада 2011 року. Одночасно їй було роз'яснено зміст ст.ст. 1269, 1273-1275 ЦК України. Дана заява нею відкликана не була. Таким чином, ОСОБА_3 втратила право на одноосібне успадкування спірної квартири.

Подальше спадкування спірної квартири, згідно ст.1223, 1261-1265 ЦК України, повинно було відбуватись за законом в порядку черговості. До першої черги спадкоємців за законом відносяться ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які обидві являються дочками ОСОБА_7 і відповідно мають однакові права щодо спадкового майна, а саме право на отримання однакових часток у ньому.

Не зважаючи на це, ОСОБА_3 у заяві про відмову від спадщини одноосібно вирішила відмовитись від спадщини на користь внука померлої - ОСОБА_4, спадкоємця п'ятої черги (а.с.72, т.1). При цьому, вона не повідомила державному нотаріусу, а він у встановленому законом порядку не з'ясував, що крім ОСОБА_3 існують також інші спадкоємці першої черги.

Відповідно до положень п.31,32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 03.03.2004 року № 20/5, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії,якщо вчинення такої дії суперечить законові; не подані відомості (інформація) та документи необхідні для вчинення нотаріальної дії. Нотаріус на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії,повинен викласти причини відмови в письмовій формі та роз'яснити порядок її оскарження.

Однак, державний нотаріус даних вимог закону не дотримався та не з'ясував обсяг осіб, які мають бути спадкоємцями у даному випадку. Натомість ним була прийнята заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини від 01.11.2011 року, як одноосібного спадкоємця (а.с.71, т.1) та на підставі цього 26.12.2012 року видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом (частку у спірній квартирі). По суті, ОСОБА_2 була усунута від спадкування і це порушило її право на отримання її частки у спадковому майні.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнали вимоги ОСОБА_2 щодо її права на спадкування, що підтвердили своїми заявами від 12.05.2014 року (а.с.57,56,т.1) та 05.12.2014 року (а.с.14,15,т.2). Однак, суд першої інстанції з незрозумілих підстав вказав у мотивувальній частині рішення, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили у задоволенні позову відмовити.

Крім того, ОСОБА_2, як особа, що пропустила строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою ОСОБА_4 від 25.09.2014 року, 03.10.2014 року подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори та заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.182-184,т.1). Таким чином, на даний час ОСОБА_2 має належним чином встановлений статус спадкоємця першої черги, а отже і право на отримання своєї частки у спадковому майні.

Частиною 5 ст.1274 ЦК України та пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України.

Згідно ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Враховуючи вищенаведене, підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови ОСОБА_3 від спадщини на користь ОСОБА_4, а також про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 26.12.2012 року на ім'я ОСОБА_4

Також, на думку колегії суддів, підлягають до задоволення позовні вимоги щодо визнання договору дарування спірної квартири від 15.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4, як дарувальниками та ОСОБА_5, як обдарованою, частково недійсним в частині відчуження 1/3 частини цієї квартири.

Так, відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абз.5 п. 5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вимога про визнання оспорюваного договору недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією з сторін, як і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчинення правочину.

Згідно ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.236 ЦК України, недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, наявні всі підстави для визнання договору дарування спірної квартири від 15.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4, як дарувальниками та ОСОБА_5, як обдарованою, частково недійсним в частині відчуження 1/3 частини цієї квартири.

Однак, за ОСОБА_2 може бути визнано право власності тільки на 1/6 частини цієї квартири, оскільки спадкуванню підлягала 1/3 спірної квартири, а до спадкоємців першої черги крім неї відноситься також ОСОБА_3, яка має право на отримання такої самої частки у частині спірної квартири. Тобто, частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спадковому майні, згідно ч.1 ст.1267 ЦК України, є рівними.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 0,17 га, яка розташована в АДРЕСА_1, не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Позивач не надала доказів, які б дозволяли встановити правовий статус спірної земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка не була об'єктом спадкування. ОСОБА_4 01.11.2011 року подав заяву про прийняття спадщини в якій вказав земельну ділянку, площею 0,17 га, однак свідоцтво про право на спадщину за законом було видано виключно на частину квартири і не стосувалось земельної ділянки.

Крім того, як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.10.2014 року, ОСОБА_2 не подала до нотаріальної контори документи, які підтверджують право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку (а.с.185,т.1). Тобто, позовні вимоги в цій частині є передчасними і ОСОБА_2 в будь який час за наявності відповідних документів може звернутись до нотаріальної контори та оформити своє спадкове майно. Визнавати за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку не має жодних правових підстав.

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення шляхом визнання недійсною відмови ОСОБА_3 від спадщини на користь ОСОБА_4, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 26.12.2012 року на ім'я ОСОБА_4, визнання частково недійсним договору дарування спірної квартири від 15.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині відчуження 1/3 частини квартири, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину спірної квартири. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Питання судових витрат слід вирішити в порядку ст.88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України , колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 05 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Косівська районна державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, договору дарування частково недійсним, визнання недійсною відмови від спадщини, визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати недійсною відмову ОСОБА_3 від спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, оформленої та посвідченої державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори відповідно до заяви №530 від 01 листопада 2011 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 26 грудня 2012 року Косівською районною державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3243 на ім'я ОСОБА_4.

Визнати частково недійсним в частині відчуження 1/3 частини квартири договір дарування квартири АДРЕСА_1, від 15 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7, а саме: 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 по 365 гривень 40 копійок судового збору.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий А.І. Шишко

Судді: Я.Ю. Ковалюк

Р.Й. Матківський