Справа № 161/3722/14-ц Провадження № 22-ц/773/559/15 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Категорія: 53 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

при секретарі - Лимарі Р.С.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,

представника відповідача - Юдіна С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" про стягнення заборгованості по виплаті коштів при розрахунку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання незаконним та скасування наказу та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" до ОСОБА_1 про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей,

за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1, представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" - Юдіна Сергія Васильовича на рішення Луцького міськрайонного суду від 12 лютого 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" про стягнення заборгованості по виплаті коштів при розрахунку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання незаконним та скасування наказу № 05/02 від 05.02.2014 року про покриття виявленої нестачі (збитків).

Свої вимоги мотивує тим, що 16.07.2013 року його було прийнято на роботу до відповідача на посаду начальника бази (виробничого обслуговування). При прийнятті на роботу йому було передано товаро-матеріальні цінності. 20.10.2013 року його було звільнено з посади за власним бажанням, однак рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.01.2014 року його поновлено на раніше займаній посаді і 05.02.2014 року звільнено за власним бажанням.

Вважає, що в день звільнення йому не було виплачено всіх сум при розрахунку, а саме: не виплачено відрядних на суму 1920 грн. та 1680 грн., не повністю нараховано та не виплачено заробітної плати за серпень і вересень відповідно на суму 356 і 105 грн., середнього заробітку за 4 дні 375 грн. 16 коп. Також вказує, що наказ директора про покриття виявленої нестачі (збитків) є незаконним, так як винесений з порушенням чинного законодавства, а тому з нього безпідставно утримано 1848 грн.83 коп. за створену недостачу товаро-матеріальних цінностей. Також просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 21946.86 грн.

Відповідач ТзОВ "Міліуса" звернулося в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей покликаючись на те, що ОСОБА_1 працюючи начальником бази був матеріально-відповідальною особою і з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність в день його прийняття на посаду. Оскільки при його звільненні було виявлено нестачу на суму 10 576.24 грн., яка з ПДВ та відповідно до акту оцінки становить 28818.40 грн., просили стягнути всю суму нестачі, вартість за проведення оцінки та судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" про стягнення заборгованості по виплаті коштів при розрахунку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання незаконним та скасування наказу № 05/02 від 05.02.2014 року про покриття виявленої нестачі (збитків) задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" в користь ОСОБА_1 2684.99 грн. заборгованості про виплаті коштів при розрахунку, 9375.70 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 21.01.2015 року, всього на суму 12060.69 грн.

Скасовано наказ товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" від 05.02.2014 року № 05/02 про покриття ОСОБА_1 виявленої нестачі (збитків).

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" в дохід держави 243.60 грн. судового збору.

Зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" до ОСОБА_1 про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" 28818.40 грн. вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей, 288.18 грн. судового збору та 2680 грн. витрат за проведення оцінки вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей, всього на загальну суму 31786.58 грн.

В стягнення з ОСОБА_1 в користь товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" 26.80 грн. судового збору відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 27 лютого 2015 року в дане рішення суду внесено виправлення арифметичних помилок. Зокрема, в п'ятому абзаці мотивувальної частини рішення суду слід виправити « Суд приходить до висновку, що із заявлених позивачем сум, стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" в його користь підлягає 461 грн. - не нарахована заробітна плата за 27 годин у серпні 2013 року та за 8 годин у вересні 2013 року, та 1848.83 грн. незаконно утриманих при розрахунку як вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього заробітку, всього на суму 2309.83 грн. виходячи з наступного.»

В двадцять шостому абзаці мотивувальної частини рішення суду вказати : «Без врахування суми 375.16 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку позивач просив стягнути з ТОВ "Міліуса" 5909.83 грн. (6284.99 грн. - 375.16 грн.). Судом в користь позивача із заявленої суми стягнуто 2309.83 грн. (1848.83 + 461), що становить 39.08 % від заявленої суми. Тому 39.08 % від 21946.86 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 06.02.2014 року по 21.01.2015 року включно становить 8576.83 грн.»

В двадцять сьомому абзаці мотивувальної частини рішення суду вказати «Тому первісний позов підлягає до задоволення частково і з ТОВ "Міліуса" в користь ОСОБА_1 слід стягнути 2309.83 грн. заборгованості по виплаті коштів при розрахунку та 8576.83 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, всього на суму 10886.66 грн.

В другому абзаці резолютивної частини рішення суду слід вказати «Стягнути з ТОВ "Міліуса" в користь ОСОБА_1 2309.83 грн. заборгованості по виплаті коштів при розрахунку та 8576.83 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, всього на суму 10886.66 грн.»

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його не законним із-за порушення норм матеріального і процесуального права, не повного з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення його позову повністю та відмовити в задовольненні зустрічного позову повністю.

Відповідач ТОВ "Міліуса" також подало апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду в частині задоволення позовних вимог позивача незаконним із-за порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове про відмову у задовольненні позовних вимог позивача повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній. Просили апеляційну скаргу позивача задовольнити повністю, а апеляційну скаргу відповідача відхилити.

Представник відповідача Юдін С.В. апеляційну скаргу відповідача підтримав з підстав наведених у ній. Апеляційну скаргу позивача просив відхилити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового рішення виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до відповідача на посаду начальника бази (виробничого обслуговування) у відділ адміністрації з окладом 2200 грн.(а.с. 57). Наказом начальника 16.07.2013 року було утворено комісію в складі 5 осіб для передачі ОСОБА_1 товаро-матеріальних цінностей. В число комісії входив як ОСОБА_1 як особа, яка приймає товаро-матеріальні цінності, так і особа, яка їх здавала (а.с. 58). 16 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Міліуса" було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, який було підписано як позивачем так і відповідачем по справі (60).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.01.2014 року ОСОБА_1 поновлено на раніше займаній посаді з 18 жовтня 2013 року та скасовано наказ ТОВ "Міліуса" № 18/10-п від 18 жовтня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням. ТОВ "Міліуса" поновив ОСОБА_1 на займаній посаді 21.01.2014 року та провів оплату за вимушений прогул за період з 18.10.2013 року по 21.01.2014 року. З 21.01.2014 року по 05.02.2014 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

Наказом директора 05.02.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.59, 5).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перший раз було звільнено 18.10.2013 року і до 05.02.2014 року він до виконання своїх обов'язків не приступав, так як на виконання рішення суду від 09.01.2014 року його наказом по товариству було поновлено на посаді тільки з 21.01.2014 року і з цього ж числа позивач перебував на лікарняному по 05.02.2014 року.

Із довідки ТОВ "Міліуса" (а.с. 27) вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки - 674.29 грн., які позивачу перераховані картковий рахунок. Позивач не ставив вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки з відповідача. Також позивачем не ставилися вимога в позовній заяві про стягнення допомоги з тимчасової непрацездатності, яка йому повністю була перераховано на рахунок 25 і 31.03.2014 року. Як встановлено з пояснень представника відповідача чого не заперечив і позивач по справі, нарахування лікарняних перевірялося Фондом страхування, а тому було перераховано на рахунок пізніше.

Судом встановлено, що суми за відрядження позивачу нараховувалися за періоди з 26.07.-31.07.2013 рік - 1920 грн., які ним отримані під звіт 08.08.13 р. (а.с. 27, 163), з 02 -11.09 та 16-30.09.2013 рік - 3120 грн., які отримані позивачем 11.10.2013 року (а.с. 27, 168).

В судовому засіданні позивач погодився із даними довідки щодо отримання коштів. Його доводи про те, що він не підписував відомостей не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також відсутні докази щодо перебування позивача у відрядженні в жовтні 2013 року. А отже підстав для задоволення даних вимог суд не знаходить і позивач таких доказів суду не надав.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача частково не нарахований та не виплачений заробіток за серпень і вересень 2013 року. Вважає, що він працював повні дні, а йому в табелі обліку робочого часу поставлено за 19-28 серпня і за 12-13 вересня 2013 року лише по 4 години відпрацьованого часу. Судом апеляційної інстанції було встановлено, що основним місцем роботи відповідача було м. Київ де знаходяться склади товариства. І відповідно години роботи проставлялися до відпрацьованого часу. Крім того, позивач у вказані дні не перебував на роботі, а тому йому було проставлено по 4 години. Даний факт не заперечив у судовому засіданні і позивач. А тому, як встановлено в Акті під час перевірки інспекцією праці, позивачу проведено нарахування заробітної плати за відпрацьований час і виплачено відповідні суми. З даними поясненнями представника відповідача погодився і позивач. Проте при ухваленні рішення суд першої інстанції даних обставин не з'ясував, а тому прийшов до невірного висновку про стягнення з відповідача 461 грн. заробітної плати за серпень і вересень 2013 року.

Також з довідки встановлено, що позивачу нарахована компенсація за вимушений прогул по день його поновлення 21.01.2014 року в сумі 4764.79 грн. та перераховано на картковий рахунок 11.02.2014 року. Судом встановлено, що із цієї суми утримано 1848.83 грн. на погашення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього заробітку.

Згідно із ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно із ст. 136 ЦК України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядується в порядку, передбаченому законодавством.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 18.10.2013 року ОСОБА_1 було незаконно звільнено з роботи. Ключі від складів було передано директору 17.10.2013 року. Наказом директора на посаду начальника бази, яку займав ОСОБА_1, було прийнято ОСОБА_5 з 21.10.2013 року (а.с.175). 18.10.2013 року директором було видано наказ про проведення інвентаризації залишків ТМЦ та призначено комісію, в склад якої включено було ОСОБА_5, проте як відповідальну особу ОСОБА_1 до складу комісії включено не було (а.с. 130). В наказі (а.с.130) було вказано, що інвентаризацію провести з 22 по 31.10.2013 року. Опломбування складських приміщень комісії необхідно було провести 20.10.2013 року. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, що складські приміщення було опломбовано та що інвентаризацію було проведено відповідно до вимог закону. Товариство продовжувало працювати, що не заперечив представник відповідача. Інвентаризаційний опис ТМЦ, які перебували на зберіганні у ОСОБА_1 було проведено тільки 05.02.2014 року на підставі наказу директора № 05/02-14 та в цей же день складено звірювальну відомість результатів інвентаризації ТМЦ. Лист-вимога про відшкодування нестачі в сумі 12691.49 грн. в добровільному порядку направлена позивачу була 28.01.2014 року (а.с. 110).

Відповідно до Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, ТМЦ, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.08.1994 р. за № 202/412, (яка була чинна до 31.12.2014 року), Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року, проведення інвентаризації є обов'язковим при зміні матеріально-відповідальної особи на день прийому-передачі справ. Відповідальність за організацію інвентаризації несе керівник підприємства, який повинен створити необхідні умови для її проведення у стислі строки, визначити об'єкти, кількість і строки проведення інвентаризації.

Із акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю (а.с. 150-153) вбачається, що документально факт наявності нестачі ТМЦ, що обліковувалися за ОСОБА_1 було встановлено лише 05.02.2014 року. Проте відповідальною особою за ТМЦ станом на 05.02.2014 року ОСОБА_1 не був, а тому не може нести відповідальності. А станом на 18.10.2013 року будь-яких бухгалтерських документів, які передбачені вищевказаними Положенням та Інструкцією щодо виявлення нестачі ТМЦ, за які відповідав позивач, відповідач суду не надав, а отже покладати відповідальність за нестачу на позивача немає достатніх підстав. Крім того, як встановлено з пояснень представника факт виявлення нестачі було 31 жовтня 2013 року, однак оформлено тільки 05.02.2014 року. Отже строки притягнення до відповідальності ОСОБА_1 пропущено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що наказ товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" від 05.02.2014 року № 05/02 про покриття ОСОБА_1 виявленої нестачі (збитків) в розмірі 1848.83 грн. підлягає скасуванню і позовна вимога позивача про стягнення вказаної суми з відповідача підлягає задоволенню.

Враховуючи встановлені обставини, даючи юридичну оцінку наданим відповідачем доказам, колегія суддів приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги відповідача не підлягають до задоволення, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, надані відповідачем докази не доводять вини ОСОБА_1 у встановленій нестачі та з бухгалтерських документів не вбачається, що нестача сталася станом на 18.10.2013 року, на час незаконного звільнення позивача.

Суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи, на зазначені вимоги закону уваги не звернув, а тому прийшов до помилкового рішення про задоволення зустрічного позову відповідача.

Із позовної заяви вбачається, що позивач також просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 21946.86 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у т.116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суми, які позивач вважав не виплаченими, відповідач йому виплатив, а саме - середній заробіток за серпень-вересень 2013 року, середній заробіток по листках непрацездатності (позивач вказав, що сума помилково заявлена), відрядні, компенсацію за відпускні. Виплачено також було і середній заробіток за вимушений прогул, оскільки рішенням суду від 09.01.2014 року його було поновлено на роботі. Із матеріалів справи встановлено, що позивач з 18.10.2013 року до виконання своїх обов'язків не приступав, а отже заробітку в нього не було. А тому відрахування за спричинену шкоду було із суми, яка нарахована була ОСОБА_1 як середній заробіток за вимушений прогул і перерахована на картковий рахунок. Суму, яку позивач просив стягнути із відповідача є оспореною сумою. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядується в порядку, передбаченому законодавством. Отже, всі належні працівнику суми, які підлягали виплаті були виплачені позивачу.

Колегія суддів вважає, що компенсація за вимушений прогул, яка була виплачена позивачу 11.02.2014 року і позивачем ця сума не вказана у позовній заяві як сума яка підлягає стягненню та сума, яка оспорювалася позивачем не є тими коштами, які дають підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Отже, на думку колегія суддів позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції із-за порушення норм матеріального і процесуального права, неповного з'ясування судом обставини, які мають значення для справи, відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно із ст. 88 ЦПК України в рахунок держави із відповідача слід стягнути судовий збір.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 218, 219, 88 ЦПК України, на підставі ст.ст. 116, 117, 130, 136 КЗпП України, Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, ТМЦ, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.08.1994 р. за № 202/412, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" - Юдіна С.В. задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 12 лютого 2015 року та ухвалу Луцького міськрайонного суду від 27 лютого 2015 року в даній справі - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" про стягнення заборгованості по виплаті коштів при розрахунку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання незаконним та скасування наказу задовольнити частково.

Скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" від 05.02.2014 року № 05/02 «Про покриття ОСОБА_1 виявленої нестачі».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" в користь ОСОБА_1 - 1848 грн. 83 коп. утриманих коштів при розрахунку.

В решті позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" до ОСОБА_1 про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" в дохід держави 243 грн.60 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: