Провадження №22-ц/784/1300/15
Головуючий першої інстанції: Андрощук В.В.
Категорія- 27 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем- Свіщук О.В.

з участю:

позивача - ОСОБА_3

відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.03.2015 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

23.10.2014 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики

Позивач зазначав, що від шлюбу з відповідачкою, який розірвано у 1971 р. має спільного сина ОСОБА_6.

З 1998 по 2011 р. він відбував покарання за злочин вчинений щодо члена своєї нової сімї, але в цей період підримував стосунки з відповідачкою та сином ОСОБА_6.

В цей же період з свого особового рахунку перераховував відповідачці кошти в якості допомоги, сподіваючись що вона виконає свою обіцянку та надасть йому місце для проживання в належній їй на праві власності квартирі, після його звільнення з місць позбавлення волі.

Тимчасово з дозволу відповідачки він проживав в належній їй квартирі з 2012 р. по 23.03.2014 р., тобто до того часу, коли син вигнав його з квартири.

Посилаючись на ці обставини та вважаючи, що допомогу він надавав відповідачам не безоплатно позивач просив про стягнення зазначеної суми, та відшкодування судових витрат.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.03.2015 р. постановлено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову, посилаючись на необгрунтованість висновків суду та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з приписами ст. 11 ЦПК України цивільно-правові зобовязання виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

До дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема належать договори та інші правочини.

Правочином, з якого виникає обовязок щодо повернення грошей, вважається договір позики, а також інші договори, якими передбачено виникнення обовязку щодо повернення грошових коштів їх власнику через визначений договором час та за певних обставин.

Відповідно до положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти, а останній зобовязується повернути зазначені кошти у визначений термін.

Підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому кредитором визначеної грошової суми.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 20 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Кожна особа, відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З наданої до матеріалів справи довідки Стрижавської виправної колонії № 81 від 27.08.2014 р., де відбував покарання позивач, вбачається, що він з власного особового рахунку в період з 2007 по 2011 роки перераховував відповідачці кошти на загальну суму 26850 грн. 45 коп.

Визнаючи факт отримання коштів, відповідачка в то же час, пояснила, що будь-яких зобовязань щодо повернення грошей на себе не брала, вважаючи їх звичайною допомогою на проживання та знаком подяки за допомогу, яку вона надавала позивачу підчас відбування ним покарання.

На підтвердження своїх вимог позивачем не надано письмового документу чи інших фактичних даних про те, що кошти перераховано не безоплатно, а відповідачі зобовязувалися повернути зазначені кошти за певних умов або у певний час.

Суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для покладення на відповідачів обов'язку щодо повернення коштів позивачу, обґрунтовано виходячи з відсутності між сторонами правовідносин зобовязального характеру.

Пояснення позивача у судовому засіданні стосовно мотивів перерахування коштів та відповідні доводи апеляційної скарги не породжують між сторонами позикових зобовязань та не створюють правових підстав для покладення на відповідачів обовязку щодо їх повернення.

Встановлене не дає підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 341, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.03.2015 р.- залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2