Справа № 536/2403/14-ц
27 січня 2015 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:
Головуючого - судді Колотієвського О.О.,
при секретарі -Литвинюк А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої злочином,
У листопаді 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 ( відповідно до посвідчення № 2 від 23.03.2006 року призначений опікуном ОСОБА_1 ). до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої злочином.
В обґрунтування позовної заяви представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 вказував, що вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27.11.2012 року присуджено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 150000 гривень. Підставою для прийняття такого рішення судом стало те, що внаслідок злочинних винних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_1 втратила батьків та залишилася сиротою.
26 квітня 2013 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області виданий виконавчий лист № 406/980/2012 про примусове стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 150000 гривень.
24 червня 2014 року постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було повернуто без виконання виконавчий лист № 406/980/2012 про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 150000 гривень у зв'язку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення.
Таким чином, завдана ОСОБА_1 моральна шкода в сумі 150000 гривень не відшкодована внаслідок неплатоспроможності ОСОБА_4, тобто особи, яка завдала шкоду.
24 жовтня 2014 року листом Державної казначейської служби України відмовлено у відшкодуванні державою моральної шкоди ОСОБА_1
На підставі викладеного представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 просив суд постановити рішення, яким стягнути з держави України в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 150000 гривень.
Представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином. На адресу суду надіслав клопотання про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити посилаюсь на підстави та обставини викладені в позові.
Представник відповідача -Державного казначейства України в судове засідання не з'явився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином. Письмово про причини неявки суд не повідомляв, заяв про слухання справи за його присутності суду не направляв.
Відповідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вини цією особою.
У судовому засіданні встановлено, що вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року громадянин ОСОБА_3 був визнаний винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та засуджений до 8 років позбавлення волі. Цим же вироком з нього було стягнуто на користь ОСОБА_1 спричинену їй моральну шкоду в розмірі 150000 гривень.
26 квітня 2013 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 406/980/2012 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спричинену їй моральну шкоду в розмірі 150000 гривень ( а.с. 6).
Відповідно до ст. 1207 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, встановлюються законом.
Отже, за змістом вказаної норми закону відповідальність за шкоду, заподіяну злочином, може бути покладена на державу лише за умови не встановлення особи, що вчинила злочин, або її неплатоспроможності.
Термін «неплатоспроможність» в українському законодавстві застосовується до: а) суб'єктів підприємницької діяльності ( ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначає неплатоспроможність як неспроможність суб'єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати грошові зобов'язання перед кредиторами, в тому числі по заробітній платі, а також виконати зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше як через відновлення платоспроможності); б) учасників платіжної системи (відповідно до п. 1.20 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неплатоспроможністю є нездатність учасника платіжної системи в строк, встановлений договором або визначений законодавством України, в повному обсязі виконати свої зобов'язання щодо переказу коштів. При цьому поняття учасник платіжної системи надається п. 1.43 цього Закону).
Отже поняття неплатоспроможність відносно фізичної особи, яка не є підприємцем або учасником платіжної системи, законодавство не містить. Тому зазначену норму статті на сьогодні можна застосовувати тільки при використанні терміна "неплатоспроможність" за аналогією.
Як на підставу для задоволення позовних вимог представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 посилається на той факт, що саме у звязку із неплатоспроможністю ОСОБА_3. , ОСОБА_1 має право на відшкодування Державою Україною на її користь шкоди, завданої смертю внаслідок злочину.
Однак, суд не може погодитися із доводами представника ОСОБА_1- ОСОБА_2 стосовно неплатоспроможності ОСОБА_3 та вважає їх необґрунтованими та передчасними, зважаючи на норми, якими врегульовані спірні правовідносини.
Судом достовірно встановлено, що представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_2 має право до 24 червня 2015 року повторно звернутись до відділу ДВС із виконавчим документом про виконання вироку суду щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спричинену їй моральну шкоду в розмірі 150000 гривень, тобто можливість виконання виконавчого документу в примусовому порядку у відділі ДВС стягувачем не втрачена, боржник у виконавчому провадженні не визнаний неплатоспроможним.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Окрім того, державний виконавцем з метою захисту інтересів стягувача вправі одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження вчинення державним виконавцем передбачених чинним законодавством заходів на виконання судових рішень, у зв'язку із чим, висновок про неплатоспроможність винної особи, яка була засуджена, є передчасним.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що обставини на які посилається представник позивача не є підставою для визнання ОСОБА_6 неплатоспроможним, а отже норма ст. 1207 ЦК України не розповсюджується на ОСОБА_1 та вимога про стягнення шкоди з Держави України на її користь є безпідставною та не підлягає задоволенню.
Судові витрати суд відносить на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 1200, 1207 ЦК України ст. ст. 10, 14, 57 - 59, 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 224 - 228, 233 ЦПК України, суд ,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої злочином - відмовити повністю.
Судові витрати віднести на рахунок держави.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення
Суддя О. О. Колотієвський