АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2904/15 Справа № 199/9671/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Деркач Н.М.,

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив із того, що 23 липня 2013 року був укладений договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, предметом якого є нежиле приміщення за номером 100 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_3 дійсно фактично користується подарованим їй нежитловим приміщенням, що підтверджується договором № 50-43 від 19 серпня 2013 року про надання послуг щодо утримання споруд та прибудинкових територій, договором № 576/02/13 від 20 серпня 2013 року про надання теплової енергії у вигляді гарячої води, договором № 9052 від 9052 від 20 серпня 2013 року про надання послуг з охорони, договором № 3897 від 20 серпня 2013 року по плановому технічному обслуговуванню та цілодобовому нагляду за встановлення пожежної автоматики об'єкту, договором № 811583/13 від 01 вересня 2013 року про надання телекомунікаційних послуг, договором № 210 від 02 вересня 2013 року про вивіз твердих побутових відходів, договором № 063692 від 09 вересня 2013 року про надання електричної енергії, договором № 12690 від 30 вересня 2013 року про надання послуг з водопостачання та водовідведення, договором № 210 від 02 січня 2014 року про вивіз твердих побутових відходів, договором № 627 від 09 січня 2014 року про дератизацію.

Також судом встановлено, що зазначене подароване нерухоме майно під час укладення спірного договору під арештом чи заставою не знаходилось, а наявність боргових зобов'язань відповідача ОСОБА_4 перед позивачем, які встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року, не є підставою для неможливості здійснення відповідачем ОСОБА_4 свого права власності, згідно вимог ст. 319 ЦК України.

Врахувавши те, що позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами його доводи щодо фіктивності спірного правочину, а також те, що спірний правочин порушує його законні права та інтереси, суд дійшов обґрунтованого висновку, що договір дарування від 23 липня 2013 року приміщення в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-12 на першому поверсі нежитлового приміщення № 100 не може бути визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що ОСОБА_4 після укладення спірного договору фактично продовжує використовувати це приміщення в своїй професійній діяльності, а передача майна у власність дочці виступає прикриттям для ухилення від сплати боргових зобов'язань, - є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, ОСОБА_3 скористалась своїм правом, як власник приміщення, уклавши з ОСОБА_4 договір оренди частини подарованого нерухомого майна.

Крім того, позивачем не доведено, що виконання зобов'язань відповідачки ОСОБА_4 за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року можливе тільки за рахунок нерухомого майна, яке подароване за оспорюваним правочином. Також, в матеріалах справи відсутні докази невиконання зазначеного рішення суду.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року про стягнення із ОСОБА_4 грошових коштів на користь позивача перебувало на виконанні у Бабушкінському ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Як вбачається із наданих позивачем відомостей із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 12 червня 2013 року була винесена постанова про повернення виконавчого документа на підставі ч.1 ст.48 Закону України "Про виконавче провадження, а ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області про залишення без змін рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року була прийнята 20 червня 2013 року (т.1 а.с.234-235, т.2 а.с.22-23). Із того часу позивач не здав повторно виконавчий лист для виконання. А тому не існувало перешкод для укладення угоди дарування від 23 липня 2013 року спірного приміщення, оскільки це майно під час укладення спірного договору під арештом чи заставою не знаходилось.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору дарування дарувальник передав обдарованій приміщення в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-12 на першому поверсі нежитлового приміщення № 100, а обдарована прийняла це майно, уклала угоди на його обслуговування, а тому не можна вважати цей правочин фіктивним відповідно до положень ст.234 ЦК України, що не суперечить і п.24 роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: