Справа № 372/5152/14 Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/826/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 58 12.02.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 лютого 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа відділ Державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції в Київській області про звільнення майна з-під арешту, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська своїм рішенням від 13 серпня 2014 року задоволив його позов до ОСОБА_2 і визнав за ним право власності на автомобіль «Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску. Вказував, що він позбавлений можливості здійснювати свої права власника, зокрема володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем, поскільки постановами ВДВС Обухівського РУЮ від 16 листопада 2009 року і від 10 грудня 2010 року на вказаний автомобіль накладено арешт і передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 Арешт накладено у зв'язку відкриттям Обухівським ВДВС виконавчого провадження № 15885366 з примусового виконання виконавчого листа Обухівського районного суду Київської області № 2-1211/2009 року про стягнення з ОСОБА_2 612438,80 грн. Посилаючись на ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» просив суд виключити автомобіль «Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску з акту опису й арешту майна від 27 березня 2014 року. Звільнити з-під арешту і зняти заборону на відчуження автомобіля Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску, накладеного постановами ВДВС Обухівського РУЮ від 16 листопада 2009 року і від 10 грудня 2010 року.

Рішенням Оббухівського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для звільнення майна з-під арешту, не врахувавши, що він набув права власності на автомобіль на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і має виконуватися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску. Рішення не оскаржувалося і набрало законної сили.

Також судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції перебуваєвиконавчий лист Обухівського районного суду № 2-1211/2009 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів в розмірі 612438,80 грн. На підставі вказаного виконавчого листа державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 15885366.

Постановою державного виконавця від 16 листопада 2009 року державним виконавцем винесено постанову про арешт всього рухомого і нерухомого майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Постановою від 14 грудня 2009 року державним виконавчем оголошено розшук майна боржника в тому числі автомобіля «Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску.

27 березня 2014 року державним виконавцем ВДВС Киричанського РУЮ на підставі постанови відділу Обухівського ВДВС складено акт опису і арешту автомобіля «Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, в тому числі довідкою Обухівського ВДВС.

Відмовляючи у задоволенні позову про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю доказів зняття спірного автомобіля із обліку в уповноваженому органі ДАІ та переходу до позивача права власності на автомобіль.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Згідно вимог ст.ст.321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, воно є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати із рішення суду.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до вимог ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Суд першої інстанції не звернув уваги та не дав оцінки тому факту, що позивач набув права власності на автомобіль на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і має силу закону, що відповідає вимогам ст.328 ЦК України.

Згідно ст.321 ЦК України право власності, набуте згідно з законом, є непорушним і охороняється законом.

Отже, позивач є власником спірного автомобіля і згідно зі ст.ст.317, 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а відтак висновки суду про те, що до позивача не перейшло право власності суперечать вимогам закону.

Висновки суду про недотримання позивачем п.4 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою КМ України від 7 вересня 1998 року № 1388, необгрунтовані, поскільки в даному випадку право власносі виникло у позивача не на підставі цивільно-парвової угоди, а на підставі судового рішення, що відповідно до п.8 Положення є підставою для реєстрації автомобіля в органах ДАІ.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підлягає до скасування.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Зі справи вбачається, що відповідачем у справі вказаний ОСОБА_2, колишній власник автомобіля «Тойота Лендкрузер» 1999 року випуску.

В той же час судом встановлено, що арешт, який просить зняти позивач, накладався відділом ДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції, яке не залучене у якості відповідача у справі.

Крім того, арешт накладався в інтересах кредитора ОСОБА_4, який до участі у справі взагалі не залучений у якості відповідача, а рішення суду може вплинути на його права і обов'язки, зокрема може призвести до неможливості задоволити його права як кредитора за рахунок арештованого майна.

За таких обставин з огляду на те, що з боку ОСОБА_2 права позивача не порушені, а належні відповідачі ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції та ОСОБА_4 до участі у спроаві у якості відповідачів не залучалитя, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа відділ Державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції в Київській області про звільнення майна з-під арешту.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :