У Х В А Л А

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: інспекція державного архітектурного-будівельного контролю в Івано-Франківській області про знесення самовільного будівництва, звільнення приміщення та усунення перешкод у користуванні квартирою

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Квартира № 6 у цьому будинку, розміщена над її квартирою і належить відповідачу, який самовільно провів реконструкцію належної йому квартири з добудовою балкону, зайняв її коридор площею 4,7 кв. м. і чинить перешкоди у проведенні ремонту фасаду належної їй квартири.

Посилаючись на вищезазначене, просила зобов'язати відповідача знести самовільно збудований балкон квартири АДРЕСА_2, звільнити самовільно захоплений коридор площею 4,7 м. кв. і не чинити перешкод у проведенні ремонту фасаду належної їй квартири.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2014 року, позов задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_5 у проведенні ремонту фасаду належної їй квартири АДРЕСА_1. У задоволенні решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2014 року в частині зобов'язання знести самовільно збудований балкон та звільнення самовільного зайнятого коридору скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року ОСОБА_5 порушує питання про скасування ухваленого у справі рішення суду касаційної інстанції й залишення в силі рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстави, передбаченої пунктом першим частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_5 посилається на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України», ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2014 року, 4 березня 2015 року, 14 квітня 2015 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 лютого 2014 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 травня 2013 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2013 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на яку посилається заявник, а також рішення апеляційної інстанції.

Крім того під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції скасовував рішення суду першої та апеляційної інстанцій та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: інспекція державного архітектурного-будівельного контролю в Івано-Франківській області про знесення самовільного будівництва, звільнення приміщення та усунення перешкод у користуванні квартирою до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Ю.Л. Сенін