Справа № 603/366/15-ц
Провадження №2/603/124/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Смолінчук М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про про зобовязання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням

за участю:

позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1;

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_3;

відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2;

представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_4.

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення посилаючись при цьому на порушення відповідачем правил співжиття відповідно до ст. 116 Житлового кодексу.

Обгрунтовуючи позов позивач зазначає, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою по вул. Дворського № 150 в селі Горигляди Монастириського району. Відповідач являється колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 грудня 2014 року і станом на теперішній час спільне проживання з ним є неможливим, оскільки відповідач систематично влаштовує скандали, безпречинно ображає її нецензурними словами, погрожує фізичною розправою та неодноразово застосовував до позивача насильство. На підтвердження цих обставин покликається на протокол офіційного попередження про неприпустимість вчинення неправомірних дій та антигромадської поведінки від 26 серпня 2014 року та на інформацію начальника РВМ УМВСУ в Тернопільській області від 27 січня 2015 року зі змісту якої слідує, що 24 січня 2015 року за заявою громадянки ОСОБА_1 за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень внесена інформації в Єдиний реєстр досудового розлідування за № 0000016 від 25 січня 2015 року за ст. 125 ч. 1 КК України.

06 липня 2015 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_4 надійшла зустрічна позовна заява до відповідача ОСОБА_1 про зобовязання не чинити позивачу ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням. На обгрунтування позову представник посилався, на те що після розірвання між сторонами шлюбу, відповідач за цим позовом ОСОБА_1, почала створювати умови, які унеможливили сумісне проживання. Так ОСОБА_1 неодноразово виставляла ОСОБА_2 на вулицю, змінювала замки на вхідних дверях, погрожувала фізичною розправою в разі спроби спільного проживання у будинку.

В судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) та його представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги, з підстав зазначених у позові, підтримали й наполягали на їх задоволенні. З приводу зустрічного позову просили в його задоволенні відмовити з підстав його необгрунтованості.

Окрім цього, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 має близькі стосунки із іншою жінкою, і через це її спільне проживання в будинку з відповідачем є неможливим, а тому вважає, що це є додатковою підставою для його виселення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти позову щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача заперечили з підстав його недоведеності. Разом з тим, просили зустрічний позов задовальнити й зобовязати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житлом.

Оцінюючи докази, що долучені до матеріалів справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги як за первісним позовом так і за зустрічним не підлягають до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено загальну норму, за якою кожному гарантується право на звернення до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та Цивільногого процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними та допустимими доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), а відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено у судовому засіданні, доводи позивача ОСОБА_1 за первісним позовом, зводяться до порушення відповідачем правил співжиття, що відповідно до ст. 116 Житлового кодексу є підставою для виселення відповідача без надання останньому іншого житла.

Разом з тим, такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 12 травня 1979 року року по 02 грудня 2014 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Після укладення шлюбу позивач із села Вістря Монастириського району Тернопільської області перейшов жити до відповідача ОСОБА_1 у будинок, який знаходиться за адресою вул. Дворського, № 150 в селі Горигляди Монастириського району Тернопільської області де і на даний час проживає, що сторонами не оспорюється.

Судом встановлено, що будинковолодіння було збудоване батьком позивача за первісним позовом ще у 1968 році.

Як зазначили в судовому засіданні сторони, після смерті батька позивача в спірному будинковолодінні стали проживати лише позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зазначені обставини визнані сторонами а тому в силу ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню.

Також в суді встановлено, шо 27 червня 2001 року Гориглядівська сільська рада прийняла рішення № 21 на підставі якого позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Рішенням Монастириського районного суду від 02 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

Тобто судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився в житловий будинок, ще у 1979 році, як член сімї власника житла. Окрім цього, після переходу права власності на будинковолодіння до ОСОБА_1 сторони перебували в шлюбі й ОСОБА_2 продовжив користуватися будинковолодінням, власником якого стала на той час його дружина (позивач за первісним позовом) ОСОБА_1.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає у будинковолодінні де має особисту кімнату й користується іншими допоміжними та надвірними приміщеннями.

Також встановлено, що сторони мають вільний доступ до будинку, кожен має свої ключі від замка й жодних перешкод у доступі до будинку чи надвірних будівель ні в відповідача ОСОБА_2 (позивача за зустрічним позовом) ні в позивача ОСОБА_1 (відповідача за зусрічним позовом) немає.

Тобто в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 жодним чином ОСОБА_1 не чинить перешкод у користуванні будинковолодінням, що знаходиться за адресою: вул. Дворського, 150, с. Горигляди Монастириського району Тернопільської області.

Між тим, як убачається з відповіді т.в.о. начальника Монастириського районного відділу міліції від 09 липня 2015 року № 7528 на адвокатський запит, кримінальне провадження № 0000016 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань по факту повідомлення від ОСОБА_1 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2, прийшов до неї до дому й спричинив її тілесні ушкодження за ознаками ст. 125 Кримінального кодексу України закрите постановою слідчого райвідділу міліції відповідно до ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України за відсутністю події кримінального правопорушення. Цим листом також повідомлено, що громадянин ОСОБА_2 протягом останнього року до адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.57).

Факт відсутності даних про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача ОСОБА_2 за ознаками ст.ст. 173, 173-2 КУпАП (Дрібне хуліганство, Вчинення насильства в сім'ї, невиконання захисного припису або непроходження корекційної програми) підтверджується також отриманою інформацією від 20 серпня 2015 року № 9043 начальника Монастириського районного відділу міліції (а.с. 55).

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положення ст. 47 Конституції України визначають, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, відповідно до вимог статті 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього кодексу, а саме систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, або систематичним порушенням соціального співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. З аналізу ч. 3 ст. 64 Житлового кодексу слідує, що у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням.

Згідно зі ст. 116 Житлового кодексу, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу і відповідно до правил ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання уповноваженими на те державними органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення, повинні підтверджуватися письмовими доказами.

З досліджених судом обставин вбачається, що позивач ОСОБА_1 не довела фактів систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_2, представлені нею докази як-от протокол офіційного попередження про неприпустимість вчинення неправомірних дій та антигромадської поведінки від 26 серпня 2014 року та лист начальника Монастириського районного відділу міліції від 27 січня 2015 року не свідчить про систематичне порушення правил співжиття, оскільки з їх змісту не вбачається даних про притягнення відповідача два і більше рази до юридичної відповідальності після вжиття до нього превентивних заходів.

Більше того, дослідженні в судовому засіданні листи від 09 липня 2015 року № 7528 та від 20 серпня 2015 року № 9043 спростовують доводи позивача ОСОБА_1 з приводу систематичних порушень з боку ОСОБА_2 правил співжиття.

Крім того інформаційне навантаження пояснень ОСОБА_1 про те, що останній має певні близькі стосунки із іншою жінкою, і через це її спільне проживання в будинку з відповідачем є неможливим не є підставою для виселення ОСОБА_2 із будинковолодіння.

За таких обставин первинний позов ОСОБА_1 є недоведеним, а відтак до задоволення не підлягає.

Разом з тим, із встановлених обставин справи вбачається, що ОСОБА_2 ОСОБА_1 не чинить жодних перешкод у користуванні будинковолодінням, оскільки він має вільний доступ до будинку, має ключ до замка від вхідних дверей, проживає в окремій кімнаті та користується безперешкодно усіма надвірними приміщеннями.

За таких обставин ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами про порушене його право на користування житловим будинковолодінням з боку ОСОБА_1

З огляду на зазначене та враховуючи норми вищевказаного законодавства суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_2 за недоведеністю.

Керуючись ст. 55 Конституції України ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 60, 88 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 64, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з будинку по вулиці Дворського, № 150, с. Горигляди Монастириського району Тернопільської області відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобовязання ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням за адресою: вул. Дворського, будинок 150, с. Горигляди Монастириського району Тернопільської області відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_5