Справа № 713/284/12
У Х В А Л А

Іменем України

25 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: - ОСОБА_1

суддів: Бондаренка Ю.О., Павліченка С.В.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк на рішення Хустського районного суду від 25 лютого 2014 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005 року, укладеного між позивачкою та ПАТ КБ «ПриватБанк», вона (ОСОБА_2М.) нібито отримала кредитні кошти по кредитній лінії в розмірі 7000 доларів США. Однак зазначає, що вона не укладала та не підписувала даного кредитного договору, на момент підписання такого знаходилася за кордоном.

У звязку з вищенаведеним, просить суд першої інстанції визнати недійсним кредитний договір № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 та зняти всі обмеження, щодо майна накладених банком в процесі надання кредитних коштів, а також стягнути з відповідача на її користь витрати на оплату юридичних послуг.

Рішенням Хустського районного суду від 25 лютого 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про визнання кредитного договору № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005року недійсним задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі державне мито в сумі 553.00 грн. та витрати за інформаційно технічне забезпечення 120 грн..

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач ПАТ КБ Приватбанк оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в позовних вимогах ОСОБА_2, а також стягнути з позивача судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до копії розпорядження, яка міститься у матеріалах справи, кошти були отримані 23.05.2005 року. На момент отримання коштів позивач знаходився на території України. Договір іпотеки укладений 19.05.2005 року, і цього дня позивач теж був на території України. Тому, кредитний договір позивач міг підписати не 17.05.2005 року, а 19.05.2005 року разом з договором іпотеки. З розрахунку заборгованості, який міститься у матеріалах справи вбачається, що позивач постійно користувався грошима банку і здійснював погашення. Всі доводи позивача та суду першої інстанції про не укладення кредитного договору не підтверджені жодними доказами.

Представник апелянта - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу з мотивів, викладених в ній.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, які зявилися по справі, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано підтвердження про неможливість підписання кредитного догову № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005 року, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, вільного волевиявлення учасника даного правочину ОСОБА_2 не було, договір вважається таким, що не укладений в письмовій формі, а отже є недійсним, у звязку з чим заявлені вимоги позивачки про визнання недійсним кредитного договору № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005 року підлягають до задоволення.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, між юридичними особами.

Згідно з ч. 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 215 ч.1, ч.3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 236 ч. 1 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Встановлено, що 17.05.2005 року ПАТ КБ "Приватбанк" було оформлено кредитний договір МКGW PK 00000100 на імя позивачки ОСОБА_2 (а. с. 5-7), факт підписання якого нею заперечується.

Згідно довідки Державної прикордонної служби України № 253/В-1124 від 14.07.2009 року, на час підписання договору ОСОБА_2 знаходилась за межами території України, а відтак, така не могла бути присутньою на момент підписання даного кредитного договору в банківській установі, тому вчинення нею підпису на спірному договорі викликає сумнів (а. с. 8).

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 лютого 2015 року по даній справі призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено головному експерту відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ Науково дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Закарпатській області підполковнику міліції ОСОБА_5 (а. с. 156 158).

Згідно висновку експерта №15/247 від 15 квітня 2015 року підпис від імені ОСОБА_6 у кредитному договорі № MKGW PK 00000100 від 17 травня 2005 року (у обох примірниках, а саме: примірник, який зберігався у публічному акціонерному товаристві комерційний банк Приватбанк, примірник, який надано приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу ОСОБА_7І.) виконано не ОСОБА_6, а іншою особою (а. с. 165-167).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний кредитний договір позивач міг підписати не 17.05.2005 року, а 19.05.2005 року разом з договором іпотеки, колегія суддів не бере до уваги, так як такі являються лише припущеннями, нічим не підтверджені, а також спростовані висновком експерта та матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що довідка Державної прикордонної служби України № 253/В-1124 від 14.07.2009 року (а. с. 8), а також висновок експерта №15/247 від 15 квітня 2015 року (а. с. 165-167) є належними та допустимими доказами підтвердження того, що на час підписання договору ОСОБА_2 знаходилась за межами території України, не підписувала спірний кредитний договір, а тому, не брала на себе зобовязань, що передбачені кредитним договором.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість підписання позивачем кредитного договору № МКGW PK 00000100 від 17.05.2005 року.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк - відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 25 лютого 2014 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк на користь ОСОБА_2 судові витрати, повязані з проведенням експертизи по справі в сумі 900, 48 грн..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: