Єдиний унікальний номер 240/164/15-ц Номер провадження 22-ц/775/126/2015
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Новікової Г. В.,

суддів: Космачевської Т.В.,Будулуци М.С.

при секретарі: Баранові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Олександрівського районного суду від 18 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 570360 грн., судовий збір -573,61 грн., а всього 57933,60 грн.. Суд першої інстанції виходив із того, відповідачем отримано в борг грошові кошти, які не повернуті, а тому підлягають стягненню з урахуванням відсотків, встановлених сторонами в наданій розписці.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам, не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції безпідставно прийняті до уваги пояснення позивача, по справі не доведено факт укладання договору позики між сторонами, розписка не є письмовою формою договору позики та не замінює його.Розписка є борговим документом. В розписці не зафіксовано факту передачі грошових коштів від позивача відповідачеві в якості займу із наступним поверненням, не зазначено строк повернення, з розписки не можливо встановити хто є займодавцем та позичальником,так як анкетні та паспортні дані позивача відсутні. Розписка була написана відповідачем в якості зразка і в послідуючому була викинута на роботі за непотрібністю. Грошову суму в 1600 грн.,яку перераховано невідомою особою на картковий рахунок ОСОБА_3 суд помилково розцінив як оплату боргу саме відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 9 квітня 2012 року він передав на прохання ОСОБА_1 в позику 8000 грн. Відповідач сам запропонував сплату 18% зі сплатою щомісячно 1440 грн.. Потім він попросив іще 2000 грн., але без процентів. За весь час відповідач лише два рази перерахував йому через банк по 800 грн, на загальну суму в 1600 грн.. Вважав, що відповідач повинен повернути йому кошти із розрахунку 10000 грн. боргу і відсотки в сумі 47360 грн., а всього 57360 грн., які просив стягнути з відповідача та судовий збір в розмірі 573,60 грн..

В судове засідання сторони не з»явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчать телефонограми, отримані сторонами особисто (а.с.52,53)

Апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Положеннями ст.ст.1046-1047 ЦК України визначено, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений висновок містить правова позиція ВСУ №6-63 цс13 від 18.09.2013 р..

Судом встановлено, що 09.04.2012 року ОСОБА_1 було написано розписку про те, що він проживає за адресою-село Іверське вул..Братів Федорових,будинок 28, бере в займ 8000 грн. під 18%, зобов»язався віддавати по 1440 грн. в місяць. І ще додатково отримав в борг 2000 грн..(а.с. 10) Написання такої розписки відповідачем підтверджується.

Таким чином, надана позивачем розписка підтверджує укладання договору позики і умови договору, а також факт передачі позивачем відповідачеві,як позичальнику,грошової суми.

У ч.?1 ст.?1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений зазначеним Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно з цією статтею ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В тексті розписки зазначено суму боргу в 8000 грн. під 18% та зобов»язання боржника віддавати борг в розмірі по 1440 грн. в місяць. Визначені в розписці умови договору є волевиявленням обох сторін і не суперечать діючому законодавству. Виходячи із умов договору судом зроблено розрахунок заборгованості.

За встановлених обставин, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про стягнення боргу з відсотками, які передбачені сторонами в розписці. Висновок суду узгоджується з положеннями ст.ст.1046-1049 ЦК України.

Посилання на те, що ОСОБА_1 написав текст розписки на шахті, де разом працював з позивачем, як зразок при необхідності в майбутньому взяти гроші в борг, і потім викинув цю розписку, а позивач підняв її, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами і зокрема тим, що позивач в період позики грошей перебував у відпустці,що підтверджено відповідною довідкою.(а.с.30).

Доводи про те, що розписка не є підтвердженням укладення в письмовій формі договору позики, і не може бути підставою для стягнення боргу, не відповідають вимогам діючого законодавства. На підтвердження укладеного договору позики та його умов представлена розписка позичальника, яка посвідчила передання йому позикодавцем визначеної грошової суми на відповідних умовах.

Твердження про те, що розписка не містить інформації хто є позикодавцем, а хто наймодавцем, а тому не може бути прийнята як підтвердження передачі коштів позивачем йому в борг, спростовуються встановленими обставинами, так як в розписці сам відповідач зазначив адресу свого проживання, суму грошових коштів,взятих в борг та розмір відсотків за користування грішми і суму коштів, яку із врахуванням відсотків він буде повертати позикодавцеві.

Постановлене судом рішення законне і обґрунтоване, норми матеріального та процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку, що неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального закону призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.

Керуючись ст. ст.307,308,315 ЦПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Олександрівського районного суду від 18 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: