22-ц/775/367/2015(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Неодноразово змінюючи зміст позовних вимог, просила поділити майно між нею та відповідачем, збільшити її частку у спільному майні, оскільки з нею проживає малолітня дитини, на утримання якої відповідач не оплачує аліменти та визнати за нею право власності на комод вартістю 1 144 грн., кондиціонер «Дельфа» вартістю 2 113 грн., кондиціонер «ЕлДжі» вартістю 2 357 грн., а усього на 5 614 грн. Не заперечувала визнати за ОСОБА_3 право власності на маркер для гри у пейнтбол з аксесуарами, ламінатор для скла, ріжучий плоттер, піскострумний станок, булерян маленький, булерян великий, пилу торцеву настільну, три комп'ютери, зварювальний апарат, широкоформатний принтер для друку на плівці та холсті, ноутбук та обігрівач, загальною вартістю 108 426,86 грн. Просила стягнути з відповідача компенсацію вартості 2/3 часток майна 70 413,26 грн., вартість 1/2 частки автомобіля «Toyota» н/з НОМЕР_1 11 222,50 грн. та відшкодувати судові витрати.

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя і просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя торгівельні вітрини, шафу - касетницю, двері купе, профілі та вікна металопластикові, стягнувши на його користь 1/2 частку вартості вказаного майна у розмірі 10 776,37 грн., залишивши його у власності ОСОБА_2 Крім того, просив стягнути з ОСОБА_2 19 720,50 грн., як компенсацію за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року, який він уклав в інтересах сім'ї та за яким залишився борг в сумі 39 441 грн.; 10 000 грн. - компенсації за договором позики від 19 грудня 2011 року, укладеним в ПАТ «Златобанк», а також відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задоволено частково.

Відступлено від засад рівності часток подружжя та збільшено частку ОСОБА_2 до 2/3 частки при проведенні поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3: ламінатор для скла, ріжучий плоттер, булерян маленький, булерян великий, пилу торцеву настільну «De Walt (DW 713)», зварювальний апарат «ssva-180-p», піскострумний станок, ноутбук «Packard Bell», кондиціонер «Дельфа», кондиціонер «ЕлДжі», комод. Визнано за ОСОБА_2 право власності на комод, кондиціонер «Дельфа», кондиціонер «ЕлДжі», загальна вартість яких складає 5614 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ламінатор для скла, ріжучий плоттер, булерян маленький, булерян великий, пилу торцеву настільну «De Walt (DW 713)», піскострумний станок, загальна вартість яких складає 18 861 грн.

Визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 2/3 частки, а також за ОСОБА_3 на 1/3 частки на зварювальний апарат «ssva-180-p», ноутбук «Packard Bell».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, грошову компенсацію різниці вартості 2/3 частки спільного майна подружжя в сумі 10 702 грн. 67 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля «Toyota» номерний знак НОМЕР_1 в сумі 7 000 грн. В задоволенні решті заявлених ОСОБА_2 вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3: комплект дверей профіль (бронза) заповнення дзеркало бронза з піскострумним малюнком, профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком («метелики»), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскострумним малюнком («японка»). Визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 2/3 частки, а також за ОСОБА_3 на 1/3 частки на комплект дверей профіль (бронза) заповнення дзеркало бронза з піскострумним малюнком, профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком («метелики»), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскострумним малюнком («японка»).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/3 частки боргу за договором від 15 квітня 2010 року в сумі 13 147 грн. В задоволенні решти заявлених ОСОБА_3 вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави недоплачену суму судового збору в розмірі 91,67 грн.; з ОСОБА_3 в дохід держави недоплачену суму судового збору в розмірі 161,37 грн.; з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 171,18 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким її позовні вимоги задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 проти скарги заперечувала і просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 серпня 2006 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 22 листопада 2013 року. У вказаному рішенні зазначено, що сімейні відносини сторони припинили 2 серпня 2012 року і ця обставини не оспорюється.

ОСОБА_2 є приватним підприємцем з 27 серпня 2002 року, а ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю з 2012 року до 18 грудня 2013 року (т.1 а.с.116, т.2 а.с.16,17).

Під час шлюбу сторони придбали майно, а саме, ламінатор для скла, ріжучий плоттер, булерян маленький, булерян великий, пилу торцеву настільну «De Walt (DW 713)», зварювальний апарат «ssva-180-p», піскострумний станок, ноутбук «Packard Bell», кондиціонер «Дельфа», кондиціонер «ЕлДжі», комод, автомобіль «Toyota», комплект дверей профіль (бронза) заповнення дзеркало бронза з піскострумним малюнком, профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком («метелики»), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскострумним малюнком («японка»). Крім того, ОСОБА_3 15 квітня 2010 року, в інтересах сім'ї, був укладений договір купівлі-продажу дзеркал та скла для зайняття підприємницькою діяльністю, але оплату за товар в сумі 39 441 грн. відповідач оплатив самостійно після припинення сімейних відносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів того, що спільно нажите у шлюбі з ОСОБА_3 майно має вартість 108 426,86 грн.; що відсутність частки майна в натурі на час припинення сімейних відносин та неможливість визначення вартості іншого майна, дає підстави для визначення за сторонами тільки права власності на це майно, згідно з їх частками, без його поділу в натурі; що відповідачем доведений факт укладення 15 квітня 2010 року договору купівлі-продажу скла та дзеркал з приватним підприємцем ОСОБА_7 в інтересах сім'ї, а тому, борги за цим договором повинні нести як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2;

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, навів в рішенні відповідні обгрунтування та мотиви і дійшов висновку про поділ в натурі майна, придбання та наявність якого на час припинення сімейних відносин визнана сторонами, про стягнення грошової компенсації вартості різниці майна, про відсутність підстав для поділу майна, наявність якого на час припинення сімейних відносин не доведена, а також про визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права власності на частку майна з залишенням його обєктом спільної сумісної вдасності, оскільки майно є неподільним.

При вирішенні спору та ухваленні рішення суд правильно застосував норми сімейного законодавства - ст.ст. 60,61,65,66,68,69,70,71 СК України, положення ст.ст. 364, 368, 370, 372 ЦК України, роз*яснення Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму) та вимоги ст.ст.10,60,212-213ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому, колегія виходить з роз'яснень, викладених в п.14 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» відносно дослідження доказів, наданих сторонами суду першої інстанції та можливості їх дослідження апеляційним судом.

Оскільки відповідач рішення суду не оскаржує, колегія перевіряє рішення, виходячи з доводів апеляційної скарги позивачки.

Переглядаючи рішення суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в частині стягнення з позивачки на користь відповідача грошових коштів в сумі 13 147 грн., як частки позивачки за борговими зобов'язаннями подружжя, колегія вважає, що рішення суду в цій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог п.п. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму), при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Судом установлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були приватними підприємцями, які займалися виготовленням виробів зі скла та дзеркал, їх декоруванням і для цих цілей вони купували необхідні матеріали. Сімейні відносини сторони підтримували до серпня 2012 року. Факт припинення підприємницької діяльності ОСОБА_3 18 грудня 2013 року підтверджується відомостями реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснювала, що для отримання доходів від своєї діяльності, вона разом з ОСОБА_3 купувала скло та дзеркала спочатку у різних осіб, а потім вони почали співпрацювати з приватним підприємцем ОСОБА_7, яка продавала товар за нижчими цінами.

Зі справи вбачається, що 15 квітня 2010 року ОСОБА_3 уклав з приватним підприємцем ОСОБА_7 договір купівлі-продажу № 1-04, за умовами якого продавець зобов'язується передати, а покупець прийняти та своєчасно оплатити грошові суми за дзеркала та скло з обробкою чи без визначеного розмірного ряду, згідно з замовленнями. Розрахунки за товар і додаткові послуги проводяться в момент отримання товару, а також в розстрочку за домовленістю між продавцем та покупцем (т. 1 а.с. 155-156).

Судом встановлено, що цей товар використовувався сторонами в період шлюбу у підприємницькій діяльності, пов'язаній з продажем та декоруванням скла і дзеркал.

Згідно претензії від 29 липня 2013 року ОСОБА_7 вимагала від ОСОБА_3 погашення заборгованості за договором поставки товару від 15 квітня 2010 року в розмірі 39 441 грн. і остаточна ця заборгованість була погашена відповідачем після припинення сімейних відносин з ОСОБА_2 (а.с.156зв.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначений договір купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року створив обов'язки щодо повернення боргу і для ОСОБА_2 та правильно стягнув з неї суми в рахунок погашення боргу.

Представлені відповідачем докази щодо укладення та виконання умов договору купівлі-продажу - акти, квитанції тощо, позивачка не спростувала ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді і не надала доказів того, що в цей період часу вони мали будь-які відносини з іншими поставщиками скла та дзеркал для заняття підприємницькою діяльністю (т. 1 а.с. 157, 170-174).

Доводи ОСОБА_2 про те, що приватний підприємець ОСОБА_7 в особистій бесіді вказала на факт введення її в оману ОСОБА_3 та обіцяла витребувати у відповідача оригінали документів з приводу укладення спірного договору, є неспроможними, оскільки безпосередньо судом ОСОБА_7 не допитувалася, а суду апеляційної інстанції представник відповідача надав оригінали документів по укладеному договору купівлі - продажу, які були досліджені за участю позивачки та її представника.

При цьому, колегія враховує, що позивачка визнала, що в період з 2010-2011 роки сім'я не мала додаткових доходів, що підтверджується звітами до податкової інспекції, а тому, погашення заборгованості перед ОСОБА_7 відбулося пізніше ОСОБА_3 при наявності коштів для виконання зобов'язань.

Інші доводи ОСОБА_2 щодо виправлень у квитанціях, відсутності в них прізвища ОСОБА_3 не є підставою для відмови останньому у позові, оскільки наявність договірних відносин з ОСОБА_7 позивачка не заперечувала.

Оскільки позивачка не надала доказів, які б спростували договір від 15 квітня 2010 року та доказів, які б свідчили, що ОСОБА_3 укладено договір не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_2 13 147 грн., є обґрунтованим.

Колегія вважає законним та обґрунтованим рішення суду і в частині відмови ОСОБА_2 у позові про визнання спільним сумісним майном та поділ маркеру для гри в пейнтбол, обігрівача УФО та трьох комп'ютерів.

Так, згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

У відповідності з вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається зі справи, позивачка не представила суду доказів придбання цього майна в період шлюбу, його вартості та наявності майна на час припинення сімейних відносин з ОСОБА_3

Долучені до матеріалів справи фотокартки з Інтернету, з фотографією сина ОСОБА_8, який тримає в руках маркер для гри в пейнтбол, не є належним доказом, на підставі якого можна визнати це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.(т.2 а.с.107).

В своїх запереченнях на позов ОСОБА_2, відповідач не погодився з визначенням вартості майна, виходячи з її позовної заяви, посилаючись на те, що на частину майна документи відсутні, а інше майно він виготовлював самостійно (т.1 а.с.113).

Доводи відповідача про те, що це майно було знищено під час пожежі в приміщенні, яке сторони орендували по АДРЕСА_1 позивачкою не спростовані. Той факт, що за довідкою пожежної частини за вказаною адресою в період з жовтня по грудень 2011 року не зареєстроване повідомлення про пожежу, не виключає можливості пожежі та знищення майна в цьому приміщенні. При цьому, з висновку оцінщика ОСОБА_9 вбачається, що при огляді обладнання за вказаною адресою були виявлені ознаки пожежі (т.2 а.с.43).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Тому, з урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення в цій частині.

У скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду, яким вирішено питання про відмову у позові про поділ широкоформатного принтеру для печаті.

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснювала, що спірний принтер був придбаний нею з ОСОБА_3 у м.Києві, цей принтер раніше був у споживанні, будь-яких документів, які б ідентифікували цей принтер або підтвердили його вартість - 30 000 грн. у неї немає.

Згідно з довідкою від ПП ОСОБА_10 від 24 квітня 2014 року, ОСОБА_3 протягом березня - вересня 2012 року орендував у нього приміщення під широкоформатний принтер для печаті на плівці та холсті з метою здійснення підприємницької діяльності.

З довідки від 28 квітня 2014 року СПД ОСОБА_11 вбачається, що в квітні 2014 року ОСОБА_3 надавав йому послуги з печаті на широкоформатному принтері.

Доводи позивачки про те, що саме цей принтер існував на час припинення сімейних відносин і він підлягав поділу, з посиланням на пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, були оцінені судом першої інстанції у відповідності з вимогами ст.212 ЦПК України. Суд дійшов висновку, що ці докази є недостатніми для того, щоб визнати використання ОСОБА_3 в приміщенні, яке належить ОСОБА_10, саме того принтеру, який був придбаний подружжям.

Оскільки в суді апеляційної інстанції не здобуто інших доказів стосовно цього майна і висновки суду позивачкою не спростовані, відмова у позові про поділ широкоформатного принтеру визначається обґрунтованою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції невірно дав тлумачення роз'ясненням, викладеним в п.25 постанови Пленуму та вирішив питання про поділ зварювального апарату та ноутбуку «Packard Bell», визнавши за кожною із сторін право власності на частку цього майна.

З цими доводами колегія суддів погодитися не може.

На підставі ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. В разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Згідно п.25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зі справи вбачається, що за актом опису й арешту майна від 13 грудня 2013 року державним виконавцем на виконання судового рішення від 12 листопада 2013 року було накладено арешт на майно ОСОБА_3, що складалось з ламінатору для скла, ріжучого плоттеру, булеряна маленького, булеряна великого, пили торцевої настільної «De Walt (DW 713)», зварювального апарату «ssva-180-p», піскострумного станку з забороною його розбирання.

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження та акту опису й арешту майна від 5 травня 2014 року державним виконавцем, на виконання судового рішення від 23 квітня 2014 року було накладено арешт на майно ОСОБА_3, що складалось з ноутбуку «Packard Bell», який на момент накладення арешту перебував у пошкодженому та незадовільному стані.

Наявність ноутбуку «Packard Bell» у відповідача підтверджується гарантійним талоном від 20 серпня 2010 року та чеком про його придбання на суму 7846,86 грн. Однак, виходячи з позовної заяви ОСОБА_2, позивачка не врахувала того, що майно знаходилося у користуванні і втратило свою первинну вартість.

При цьому, факт незадовільного та неробочого стану ноутбуку «Packard Bell» також підтверджується інформацією ТОВ «ЦСО «Дельта-Азов» від 12 серпня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи рішення про визнання за сторонами права часткової власності на зварювальний апарат та ноутбук, суд першої інстанції повно дослідив обставини придбання цього майна, врахував наявність його на час припинення сімейних відносин, але зважаючи на те, що сторони не досягли згоди щодо вартості цього майна та отримання компенсації, правильно вирішив спір та визнав за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки цього майна, а за ОСОБА_3 - на 1/3 частку.

При перевірці доводів скарги ОСОБА_2 в цій частині, в апеляційному суді знайшли підтвердження висновки суду першої інстанції про те, що оскільки вартість цього майна не встановлена, відповідач відмовився внести на депозитний рахунок суду грошову компенсацію за частку позивачки, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, то вирішення спору можливе шляхом визнання ідеальної частки подружжя в цьому майні без його реального поділу з залишенням майна у їх спільній частковій власності.

У зв'язку з викладеним, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині визначення вартості майна, що підлягає поділу та відповідної компенсації за свою частку спільного майна, ОСОБА_2 послалася на те, що суд безпідставно взяв до уваги при вирішення спору висновок оцінщика ОСОБА_9, оскільки вона не була присутня при огляді майна, який проводився візуально; спеціаліст-оцінщик не був попереджений про кримінальну відповідальність при складанні свого звіту; його висновки можливі у застосуванні за межами судового розгляду.

Проте з даними доводами погодитися не можна.

У відповідності з вимогами ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі справи вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не надала доказів, згідно з якими вартість спільного майна, що підлягало поділу становить 108 426,86 грн.

Між тим, на підтвердження своїх заперечень проти визначеної позивачкою вартості майна, що підлягало поділу, ОСОБА_3 надав акт оцінки визначення ринкової вартості майна від 21 січня 2014 року, проведеної оцінювачем ОСОБА_9, з якого вбачається, що ринкова вартість об'єкта оцінки загалом, з урахуванням зносу, складає 18 861 грн., з яких піч «булерян 00» - 883 грн., піч «булерян 04» - 2158 грн., торцева пила «De Walt (DW 713)» - 2184 грн., ламінатор - 4676 грн., плоттер - 4505 грн., піскострумна камера - 4555 грн. (т.1 а.с. 119-138).

Оскільки інших доказів стосовно цього майна сторонами не надано та судом не здобуто, колегія не може не погодитися з висновками суду в цій частині, оскільки у рішенні наведені відповідні обґрунтування досліджених письмових доказів з цього питання.

Крім того, зі справи вбачається, що ОСОБА_9 був допитаний безпосередньо в судовому засіданні, попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України та підтвердив свої висновки (т.2 а.с.84).

Інших доказів вартості цієї частки спірного майна суду не представлено.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд не виконав вимоги ст.146 ЦПК України і міг визнати оцінку майна зазначену нею у позовній заяві, по тим об'єктам, які експерт не міг оцінити, не можна визнати обґрунтованими, оскільки зі справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не погодився з цінами, вказаними позивачкою відносно цього майна, а інших доказів суду не представлено.

Ця позиція суду відповідає роз'ясненням, викладеним в п. 22 постанови Пленуму, згідно з якою вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, ці доводи скарги ОСОБА_2 не дають підстав для скасування рішення.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з зустрічними позовними вимогами і просив визнати спільним сумісним майном та поділити п*ять комплектів дверей, які використовувалися для демонстрації зразків покупцям. З позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що позивачка не просила про поділ цього майна, з урахуванням її частки у спільній власності.

Рішенням суду позов ОСОБА_3 задоволено частково і визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 2/3 частки, а також за ОСОБА_3 на 1/3 частки на комплект дверей профіль (бронза) заповнення дзеркало бронза з піскострумним малюнком, профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком («метелики»), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскострумним малюнком («японка»).

Матеріали справи вказують на те, що відповідач, який заявив вимоги про визнання комплектів дверей спільною сумісною власністю подружжя та просив провести поділ цього майна, погодився з рішенням суду в цій частині і не оскаржував його. Крім того, судом встановлено, що названі двері та профілі знаходяться в приміщенні, що належить матері позивачки, а тому, доводи скарги ОСОБА_2 про порушення судом її прав при вирішенні спору в цій частині, є неспроможними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, оскільки суд дійшов до правильного висновку про те, що поділу між подружжям підлягає майно, яке є в наявності та яке є об'єктом цивільних прав, має правовстановлюючі документи. Вартість спірного майна врахована судом з урахуванням її незалежної оцінки, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, не оспореної в суді.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова