У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня

2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову товариство зазначало, що ОСОБА_4 належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором від

6 лютого 2008 року, укладеним із ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 152 250 доларів США, й у забезпечення якого між банком та

ОСОБА_5 було укладено договір поруки, а з ОСОБА_3 - договір іпотеки, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі

219 880,69 доларів США, що еквівалентно 1 757 506 грн 36 коп. та

6 036 460 грн 51 коп., а всього 7 793 966 грн 87 коп.

Крім того, у ОСОБА_4 існує заборгованість за договором № 003/125/08/1 від 6 лютого 2008 року про кредитування поточного рахунку (овердрафт) в розмірі 3 813 грн 32 коп.

Посилаючись на викладене й на те, що згідно з умовами договорів про відступлення права вимоги та договору факторингу до нього перейшло право вимоги за вказаними договорами, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило позов задовольнити й стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором та в рахунок погашення такої заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а також стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у сумі 3 813 грн 32 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із ОСОБА_4 і ОСОБА_5 солідарно заборгованість за кредитним договором

№ ML-003/020/2008 від 6 лютого 2008 року у розмірі 7 793 966 грн 87 коп.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

№ ML-003/020/2008 від 6 лютого 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, із застуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на момент продажу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за договором № 003/125/08/1 від 6 лютого 2008 року про кредитування поточного рахунку (овердрафт) у розмірі 3 813 грн 32 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, просить заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із наявності правових підстав для солідарного стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення такої заборгованості.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з підстав їх протиріччя й невідповідності матеріалам справи.

Судом установлено, що 6 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-003/020/2008, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 152 250 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 5,99% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк у 366 днів, в виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, строком до 6 лютого 2023 року.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 того ж дня було укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4

Також 6 лютого 2008 року у забезпечення кредитного договору між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір № 003/125/08/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт), згідно з умовами якого позичальник отримав овердрафт шляхом

кредитування поточного рахунку в розмірі ліміту овердрафта, який становить 8 000 грн.

20 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами яких банк відступив, а товариство прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-003/020/2008, договорами поруки та іпотеки, укладеними у забезпечення кредитного договору.

27 січня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, згідно з яким товариство прийняло право вимоги за договором № 003/125/08/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт).

Через неналежне виконання ОСОБА_4 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань щодо своєчасного й повного його погашення, виникла кредитна заборгованість, розмір якої, згідно з розрахунком позивача, станом на 18 липня 2013 року складає 7 793 966 грн 87 коп. за договором № ML-003/020/2008 та 3 813 грн 32 коп. за договором № 003/125/08/1.

22 липня 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало відповідачам повідомлення про перехід права вимоги за вищевказаними договорами до товариства та самі вимоги від 19 липня 2013 року про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором.

Статтею 514 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843583/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843585/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843586/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За приписами ст. ст. 1049 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1050 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T053273?edition=2005_12_22> (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказані положення закону уваги не звернув, взагалі не дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, не взяв до уваги те, що останній платіж за кредитним договором здійснено у березні 2009 року, також не дослідив укладені між сторонами договори, зокрема умови договору іпотеки, й не з'ясував визначену сторонами вартість предмету іпотеки, не визначився із тим, за який період та у якому розмірі виникла заборгованість та з яких складових вона складається, а відтак - не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості й, відповідно, обсяг відповідальності відповідачів та дійшов передчасного висновку щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Постановляючи за результатами перевірки законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції ухвалу про залишення без змін такого судового рішення, апеляційний суд на порушення положень

ст. ст. 10, 60 ЦПК України не спростував доводів апеляційної скарги щодо розміру заборгованості, не виклав своїх висновків із цього приводу.

Суди обох інстанцій не з'ясували, чи повідомлявся іпотекодавець про укладення додаткових договорів до кредитного договору, якими змінювались умови такого кредитного договору в частині визначення порядку погашення заборгованості.

При цьому судами не перевірено доводи відповідача ОСОБА_3 щодо неналежного повідомлення про заміну кредитора та ненадання доказів такої заміни й невідповідність договорів про відступлення права вимоги

положенням ст. 513 ЦК України, зокрема невідповідність вказаним вимогам договору іпотеки.

Не перевірено судами як першої так і апеляційної інстанцій доводи ОСОБА_3 про недотримання вимог ч. 2 ст. 513 ЦК України та ст. 24 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено обов'язкову державну реєстрацію правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, тобто не встановлено наявність договору про перехід права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № МL-003/020/2008, та договору факторингу, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у реєстрі речових прав.

Не взято судами до уваги й те, що відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога), тобто вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника робіт, благ у натуральній формі не можуть бути предметом факторингу.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Крім того, судами не враховано, що положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, резолютивна частина рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 4

ст. 215 ЦПК України, що залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції.

Також судами попередніх інстанцій не встановлено і не зазначено у рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації,

визначеної у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу положень ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2015 року скасувати.

Справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук