Справа № 357/7182/14 Головуючий у І інстанції Буцмак Ю.Є.
Провадження № 22-ц/780/97/15 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба
Категорія 20 12.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О., Сержанюка А.С.,

При секретарі - Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, посилаючись на те, що 19 вересня 2012 року вона уклала з своїм правнуком ОСОБА_2 договір дарування квартири в Узинській міській державній нотаріальній конторі. Вона літня людина, 1924 року народження. Єдиною близькою людиною, на підтримку якої вона могла розраховувати в той період був її правнук ОСОБА_2

За попередньою домовленістю між ними, вони мали укласти договір довічного утримання, за яким відповідач надавав би їй допомогу по забезпеченню її доглядом. харчуванням, утриманням квартири в належному стані, а після її смерті отримав би її квартиру. Правнук взяв всі клопотання щодо підготовки до вчинення правочину на себе. Він заздалегідь домовився з нотаріусом про укладення договору Очевидно вони неправильно зрозуміли один одного. У неї був намір укласти договір, за яким відповідач доглядав би її, а вона б передала йому у власність квартиру після її смерті.

Після укладення договору, жодних правових наслідків, очікуваних нею після домовленостей з відповідачем не настало. Копію договору вона не бачила. Звернувшись до нотаріальної контори, щоб отримати копію договору, який вона підписала, вона виявила, що уклала договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, які є різними за своєю природою та мають різні правові наслідки для кожної із сторін. З її боку було неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Укладення договору дарування позбавило її, як дарувальника будь-яких прав на квартиру, залишивши лише обов»язок - передати квартиру у власність відповідача. Сталася помилка щодо природи правочину. Підписавши договір віл 19 вересня 2012 року, вона помилилась щодо правових наслідків його вчинення. Обставиною, в зв'язку з якою вона мала вчинити правочин був її похилий вік, вікові проблеми з здоров»ям, фізична, матеріальна неспроможність доглядати за собою й вести домашнє господарство.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 3707, стягнути із відповідача на її користь судовий збір.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначила, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 5 8,60 ЦПК, України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 202, 203,704, 215, 216, 218, 229, 236 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків

сторін.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів

недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У судовому засіданні позивач пояснила, що коли вона прийшла до нотаріуса, вона сказала, що хоче укласти договір на «посмертне». Вона не говорила нотаріусу, що вона хоче від нотаріуса. Нотаріус не питала її чого вона прийшла. Складений нотаріусом договір вона не читала перед підписанням. Вона повірила нотаріусу. Під дією обману підписала договір. До нотаріуса її привела ОСОБА_3, яка її обманула. У чому виражався з її боку обман не знає. Вона із ОСОБА_3 говорили про її довічне утримання. Всі перемовини велися із ОСОБА_3 про довічне її утримання. Вони обманули її. Вважає, що підписала не той договір. Після того як підписала договір спочатку онук приїжджав до неї, привозив продукти, а потім перестав приїжджати. Вона думала, що підписала договір про довічне утримання, з правом її розпорядженням квартирою, а виявилося, що підписала договір дарування.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 є його бабусею. Будь-якої домовленості між ним і бабусею про укладення між ними договору про утримання ним бабусі не було. Літом 2012 р. між ним і ОСОБА_1 була розмова, в ході якої остання сказала, що хоче подарувати йому свою квартиру. Він не заперечував проти цього. ОСОБА_1 часто спілкувалася із ОСОБА_3 Тітка вела із бабусею переговори про укладення договору. Йому подзвонила ОСОБА_3 і сказала приїхати до нотаріуса. Коли він приїхав до нотаріуса, то підписав договір дарування квартири, яку йому подарувала позивач. Перед підписанням договору дарування, нотаріус йому повідомила, що бабуся дарує йому квартиру. При цьому коли нотаріус це йому говорила, ОСОБА_1 знаходилась на відстані 0,5 метрів. Думає, що ОСОБА_1 чула, що нотаріус говорили, що вона (ОСОБА_1) дарує йому квартиру. Він приїжджав до ОСОБА_1, привозив продукти, був вдячний за те, що вона подарувала йому квартиру. Потім коли бабуся забрала ключі, і у нього змінилося місце роботи, він перестав до неї їздити. Перестав приїжджати так, як змінив місце роботи.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до. ОСОБА_2 про визнання договору квартири не дійсним - відмовлено. При цьому позивачем у позовній заяві підставою для визнання договору дарування квартири зазначався обман з боку відповідача.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що19 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. За вказаним договором позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар спірну квартиру.

У договорі дарування квартири зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам»яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору уклали його.

Вони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, так як нею не доведено ті обставини на які вона посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так як Білоцерківський міськрайонний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначився з законом, який регулює спірні правовідносини, порушень закону при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути

оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: