Справа № 2-3453/11 Головуючий у І інстанції Сердинський В.С.
Провадження № 22-ц/780/28/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 1 14.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Броварська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом та поділ земельної ділянки в натурі, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, і зобов'язати Броварське міське бюро технічної інвентаризації зареєструвати за ним право власності на спірну земельну ділянку, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка є його матір'ю. Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до діючого законодавства спадщину прийняли: ОСОБА_2 син спадкодавця та онуки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка не може бути розподілена між спадкоємцями, оскільки на ній розташовано будинок, який йому належить на праві власності на підставі договору дарування від 23 грудня 2008 року, а згідно з положеннями ст. 377 ЦК України до особи, яка набула права власності на будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 9 грудня 2011 року звернулися до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, який в подальшому уточнювали письмово та усно в судовому засіданні суду першої інстанції, про визнання права власності на частину земельної ділянки площею 0,20 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом та провести її розподіл, об'єднавши їхні частки виділити їм 2/3 частини, позивачу 1/3 частини вказаної земельної ділянки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 задоволено. Поділено земельну ділянку згідно варіанту № 2 судової будівельно-технічної експертизи № 10684/12-43 від 31 жовтня 2013 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 2000 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на 2/3 частин земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 2000 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 компенсацію за господарські споруди у розмірі 6 395 грн., а саме за баню під літ. «Б» вартістю 6123,54 грн., за вбиральню під літ. «В» вартістю 271,73 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвали Броварського Міськрайонного суду Київської області від 10.07.2012 року про призначення експертизи та про об'єднання зустрічного позову з основним, та скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про повне задоволення первісного позову, посилаючись на те, що суд позбавив його права власності на господарські споруди, які є його повноправною власністю, чим грубо порушив його права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу в яких посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення Броварського міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року у вказаній справі залишити без змін.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 грудня 2013 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. В решті первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, та вказано на недоліки, що призвели до передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 і відмову в задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та повне задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідачі у справі є спадкоємцями однієї черги, а тому відповідно до вимог ст. 1218, 1225 ЦК України мають право на спадкування своїх часток у спадковому майні, яким є спірна земельна ділянка, та з урахуванням вказаних часток провів поділ спірної земельної ділянки за варіантом № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10684/12-43 від 31 жовтня 2013 року, проведеної експертом КНДІСЕ.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не повно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, мати позивача за первісним позовом - ОСОБА_2, та бабуся відповідачів за первісним позовом - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

15 липня 2010 року Броварською районною державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу (матеріали спадкової справи в копії приєднані до даної справи), згідно даних якої з заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 звернулись: син спадкодавця ОСОБА_2 та онуки - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Спадковим майном померлої ОСОБА_7, на яке відкрилась спадщина, є земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належала померлій на підставі державного акту серії НОМЕР_1 виданого 26 квітня 2007 року (а.с.9,10, т.1).

Також судом встановлено, що за життя, ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_2.(позивач) прийняв в дар жилий будинок «А-1», з відповідними надвірними будівлями: баня «Б», вбиральня - «В», сарай «Г», навіс «Д», колодязь «К», огрожа «№» по АДРЕСА_1, згідно даних договору дарування від 23 грудня 2008 року (а.с.12,13, т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, на час укладення договору дарування - 23 грудня 2008 року ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

На підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, на час укладення договору дарування - 23 грудня 2008 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007року - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 18-1 вищевказаної постанови, розмір земельної ділянки, необхідний для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

На виконання вказаних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України та вказівок суду касаційної інстанції, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2015 року по справі було призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу, в якій на вирішення експертів поставлено питання: 1. Який розмір земельної ділянки необхідний для обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 (на день смерті спадкодавця); 2. Визначити варіанти розподілу в натурі решти даної земельної ділянки у співвідношенні часток 1/3 та 2/3.

Згідно висновку судового експерта за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи, експерт у своєму висновку від 26.01.2015 року №14142/14-43, на поставлені апеляційним судом запитання вказав, що оскільки площі земельних ділянок, необхідні для планування, розміщення та обслуговування об'єктів забудови міських і сільських поселень, визначаються на підставі державних будівельних норм у разі проектування, будівництва нових та реконструкції існуючих будинків, будівель, споруд будь-якого призначення, їх комплексів, лінійних об'єктів інженерно-транспортної інфраструктур, тому визначити мінімальний розмір земельної ділянки, яка необхідна для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вже існуючого і функціонуючого домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1, на підставі чинних нормативно-правових документів, не вбачається можливим (а.с.66, т. 2 зворот).

При цьому експерт пропонує три варіанти розподілу вказаної земельної ділянки, що вказані в додатках, аналогічні, що були запропоновані експертом за результатами експертизи, що була проведена в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що за даними варіантами неможливо здійснити розподіл земельної ділянки, оскільки не визначено площу земельної ділянки, необхідної для обслуговування власності ОСОБА_2, існуючого будинку та господарських будівель.

Так згідно першого додатку (а.с.67, т.2) у користування ОСОБА_2 пропонується надати 1/3 частку площею 661,65 кв.м, на схемі зафарбовано сірим кольором. Це та земельна ділянка, що знаходиться під будинком та господарськими спорудами. В загальному користуванні пропонується залишити 15,07 кв.м. - це прохід до господарської будівлі ОСОБА_2 та прохід по земельній ділянці, що пропонується виділити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 площею 1323,28 кв.м.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили провести розподіл земельної ділянки за варіантами що вказані в додатках 2 або 3 (а.с.68,69 т.2), з умовою демонтажу та переміщення частини господарських будівель та споруд: баня «Б», вбиральня «В», частину огорожі «Н», або компенсації власнику ОСОБА_2 їх вартості.

Суд першої інстанції вирішив провести розподіл по другому варіанту, та стягнув з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 компенсацію за господарські споруди у розмірі 6 395 грн., а саме за баню під літ. «Б» вартістю 6123,54 грн., за вбиральню під літ. «В» вартістю 271,73 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач в апеляційній скарзі вказав, що суд позбавив його права власності на господарські споруди, які є його повноправною власністю, чим грубо порушив його права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Колегія суддів вважає, що розподіл за варіантами 2, 3 неможливий, оскільки позивач не погоджується на знесення частини його господарських будівель та отримання за них компенсації, і ніхто без згоди власника не може позбавити його власності.

Якщо розуміти другу частину висновку експерта, що земельну ділянку можливо розділити на 1/3 і 2/3 при умові, що до ОСОБА_2 переходить 1/3 частина, яка зайнята будинком і господарськими будівлями та спорудами і є саме тією площею - 661,65 кв.м + 15,07 кв.м, яка необхідна для їх обслуговування, то розподілу між спадкоємцями залишається решта земельної ділянки площею 1323,28 кв.м. на 1/3 та 2/3 частки, що є неможливим з точки зору її використання, оскільки цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Про що Експерт на початку висновку вказав, що відповідно до статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектарів. (а.с.50-69 т.2). Земельна ділянка ОСОБА_7 була виділена у розмірі 0,20 га саме для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, із застереженням, без зміни її цільового призначення, а тому, на думку колегії суддів, експерт і дав такий висновок про неможливість визначення мінімального розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку та господарських будівель для вже існуючого і функціонуючого домоволодіння, що належить ОСОБА_2, оскільки площа земельної ділянки що необхідна для обслуговування житлового будинку та господарських будівель визначена рішенням сільської Ради при виділенні даної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку, відповідно до ст. ст.328 ч.1, 334 ЦК України, набувши право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі правочину - договору дарування, отримавши вказане нерухоме майно у дар та, здійснивши реєстрацію цього права 22 січня 2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, відповідно до норм ст. 120 ч.1 ЗК України, та ст. 377 ч.1 ЦК України (в редакції станом на 23 грудня 2008 року), то до позивача перейшло і право власності на всю земельну ділянку та яка належала на час укладення вказаного договору ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що виданий 26 квітня 2007 року, цільове призначення всієї земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Колегія суддів також звертає увагу на розміщення господарських будівель по всій земельній ділянці, тобто будинок та господарські будівлі збудовані не одним комплексом, не компактно. Зокрема прохід до будівлі «Б» від будинку складає понад 17 метрів, до будівлі «В» понад 15 метрів згідно схеми (а.с.67, т.2).

Згідно ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: скасувати рішення першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, згідно ч.1 п.1 ст.309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного та з урахуванням наведених вище фактичних обставин справи, судова колегія вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.

Щодо вимог апелянта про скасування ухвал суду першої інстанції про призначення експертизи та про об'єднання зустрічного позову, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, оскільки дані вимоги апелянт та його представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не підтримали.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на всю земельну ділянку є такими, що узгоджуються з приписами закону, відповідно на вимогах ст. 120 ч.1, 125 ЗК України та 377 ч.1 ЦК України та підлягають до задоволення.

Відповідно зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом та поділ земельної ділянки в натурі, не підлягають до задоволення, оскільки встановлено, що спірна земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_2 як складова частина садиби, згідно до ст. 381 ч.1 ЦК України, тому вона не може вважатися власністю спадкодавця ОСОБА_7 станом на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст.ст.120,121,125,ЗК України, ст.ст. 377, 381 ЦК України, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.ст. 303, 307, 309, 313,314, 316,319, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів ,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером НОМЕР_2.

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом та поділ земельної ділянки в натурі відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П.Сушко