Справа № 461/5211/15 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/4822/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Тропак О.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Бохонко Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою позовну заяву в частині вимог до фізичної особи повернуто позивачу, а в частині вимог до юридичної особи відмовлено у відкритті провадження.

Ухвалу оскаржило ПАТ «Ідея Банк» в особі представника А.І.Качмар. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає ухвалу необгрутованою, безпідставною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Стверджує, що суд при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував роз»яснення п.2 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, яким передбачено, що сторонами у справах, що виникають з кредитних правовідносин є як юридична особа так і фізичні особи та з урахуванням ст.15 -16, ч.2 ст.118 ЦПК України при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі якщо однією з сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов»язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку до фізичної особи-позичальника і до юридичної особи -поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин-отримання кредиту. Наголошує на тому, що предметом вказаного спору є позовні вимоги щодо повернення грошових коштів за договором кредиту за рахунок предмета забезпечення-заставного автомобіля та за рахунок стягнення з поручителя грошових коштів, а договір поруки є видом забезпечення виконання зобов»язань та регулюється цивільним законодавством, а тому висновок суду, що спір в частині до юридичної особи підлягає розгляду в порядку господарського судочинства є помилковим. Просить ухвалу скасувати та повернути справу у Галицький районний суд м. Львова для відкриття провадження у справі та подальшого її розгляду.

Сторони у справі в судове засідання не з"явились, тому відповідно до ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося в Галицький районний суд м. Львова з позовом до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль CHEVROLET Lacetti,2012 року випуску, р.н. НОМЕР_1, а також просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 100 грн.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем заявлено позовні вимоги до відповідачів, які не пов»язані між собою нерозривно і мають різний предмет та, відповідно, різні підстави для їх вирішення. Вимога про звернення стягнення на предмет застави стосується лише відповідача ОСОБА_4 і виникає на підставі укладених між сторонами 29.10.2012 року кредитного договору та договору застави транспортного засобу, а тому повинна розглядатись судом цивільної юрисдикції із дотриманням загальних правил територіальної підсудності, - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача ОСОБА_4, а вимога про стягнення коштів за договором поруки, який був укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» 22.04.2015 року стосується лише поручителя, яким є юридична особа, і виникає із господарських правовідносин, а тому така вимога повинна розглядатись у порядку господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктом 4 частини 3 статті 121 ЦПК України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому суду.

Якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала (ст.115 ЦПК).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 року зазначив, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об»єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об»єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов»язаних між собою.

Відповідно до роз»яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України №2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз»яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об»єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов»язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об»єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об»єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об»єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства».

Враховуючи те, що позовні вимоги до ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант плюс» підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки виникли на підставі договору, що укладений між двома юридичними особами щодо надання фінансових послуг, суд першої інстанції вірно відмовив у відкритті провадження в частині вимог до ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс»,

Вирішуючи питання про повернення позовної заяви в частині вимог до ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно вирішив що позов не може розглядатися Галицьким районним судом м. Львова, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що буде суперечити вимогам ст.109 ЦПК України, якою передбачено, що позови до фізичної особи пред»являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

У зв»язку з наведеним, безпідставними є доводи апелянта про застосування судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі норми ст.113 ЦПК України щодо пред»явлення позову за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача, оскільки у відкритті провадження за вимогами позивача, пред»явленими до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс», місцезнаходженням якого є: м.Львів, вул.Валова, 11, - було відмовлено.

Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог Закону.

Керуючись ст.ст.307 ч.2 п.1,312 ч.1 п.1,314 ч.1 п.1,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

О.В.Тропак