У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її трудових прав Державним підприємством «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» (далі - ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля»). Також підставою для відмови у задоволенні позову стала та обставина, що ОСОБА_6 пропустила строк, встановлений ст. 233 КЗпП України звернення до суду за захистом свої порушених прав. Суди вважали, що з 30 червня 2009 року почався перебіг позовної давності передбачений частиною 2 статті 261 ЦК України, який відповідно до статті 233 КЗпП України сплинув 1 жовтня 2009 року.

Проте зазначені висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 в період з 10 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року працювала на посаді покоївки у філії пансіонат «Лісний» ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля».

28 липня 2014 року, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, позивачка отримала акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове соціальне страхування від 27 червня 2014 року, складений Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області, а також припис від Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області до ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля».

Позивачка зазначала, що 28 липня 2014 року при ознайомленні із вищезазначеними документами їй стало відомо, що Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області встановлено відносно неї порушення вимог ч. 1, 3 ст. 24, ст. ст. 29, 36 КЗпП України зі сторони відповідача, оскільки при прийнятті її на роботу, співробітниками ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля» скрито від позивачки той факт, що вона була прийнята на роботу за строковим трудовим договором, позивачку не було ознайомлено з наказом про прийняття на роботу, а також із умовами праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1346/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, ст. 234 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1351/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1> працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із відповідними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Отже, враховуючи зазначені положення трудового закону, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи наведене, висновки судів не ґрунтуються на нормах матеріального законодавства, не відповідають зібраним по справі доказам та є суперечливими.

Таким чином, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак