Справа № 344/805/14-ц
Провадження № 22-ц/779/67/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря: Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

ОСОБА_3 у березні 2014 року звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2014 року вказані позовні заяви об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Проведено розподіл спільного майна, набутого сторонами за час шлюбу, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70,7 кв.м., житловою - 42,4 кв.м. та по 1/2 частині автомобіля марки «DACIA LOGAN 90L», 2006 р.в., зеленого кольору, дв. НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 06.07.2006 року.

В задоволенні решти первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено також питання судових витрат.

На дане рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив обсяг спільно нажитого майна подружжя, не з'ясував джерело і час його придбання. При цьому судом не враховано, що до складу спільного майна подружжя також входить частина житлового будинку (літня кухня, сарай), частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, що знаходяться в АДРЕСА_3 Вказане нерухоме майно збудовано за рахунок спільних коштів подружжя на підставі рішення Глушківської сільської ради від 29 січня 2007 року, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на переобладнання сараю під літню кухню. Відповідно до технічного паспорту вартість цього майна в більше ніж чотири рази перевищує вартість спадкового майна - дерев'яного житлового будинку.

Крім того, вказує, що у зустрічній позовній заяві він зазначав про необхідність призначення експертизи на предмет встановлення дійсної вартості спірного майна. Однак, у порушення вимог ст. 143 ЦПК України суд дане питання не обговорював те не з'ясував думку сторін з цього приводу.

Тому просив рішення суду змінити, задовольнивши частину вимог зустрічного позову. Визнати за ним право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 1/2 частину житлового будинку (літньої кухні), що знаходяться по АДРЕСА_3.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково основний і зустрічний позови суд першої інстанції виходив із того, що за час шлюбу сторонами набуто у власність майно: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «DACIA LOGAN 90L», 2006 р.в., зеленого кольору, дв. НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 06.07.2006 року, яке підлягає поділу між ними в рівних частках. Щодо частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про поділ земельних ділянок та житлового будинку, що знаходяться в с. Глушків Городенківського району, суд вважав, що дане майно не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте ОСОБА_2 в порядку спадкування.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є обґрунтованим, відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи, зібраним у справі доказам, яким суд дав належну правову оцінку виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи сторони з 20 липня 1974 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу ними придбано майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «DACIA LOGAN 90L», 2006 р.в., зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1. Вказане майно є їхнім спільним сумісним майном, а відповідно їх частки в ньому є рівними (а.с. 95,106,107).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 листопада 2014 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності по 1/2 частині вказаної квартири та відповідно по 1/2 частині зазначеного автомобіля.

В цій частині рішення суду сторонами не оскаржено, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що за час спільного проживання ними фактично було збудовано житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_3. При цьому зазначав, що ця будівля зведена на підставі рішення Глушківської сільської ради від 29 січня 2007 року. Крім того, до складу спільно нажитого подружжям майна, яке підлягає поділу, входить частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0, 25 га за вищезазначеною адресою, а також частина земельної ділянки площею 0,3099 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Коло хреста» с. Глушків, Городенківського району.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням сесії Глушківської сільської ради від 29 січня 2007 року ОСОБА_2 надано дозвіл на переобладнання сараю в літню кухню в АДРЕСА_3 (а.с. 97). І саме вказану будівлю як житловий будинок апелянт вважає об'єктом спільного сумісного майна подружжя.

В той же час, доказів про надання ОСОБА_2 в користування (у власність) для цієї мети земельної ділянки апелянтом не представлено. Відсутні в матеріалах справи також будь-які інші дозвільні документи на таке будівництво, відповідно як і рішення Глушківської сільської ради про прийняття в експлуатацію цього нерухомого майна як житлового будинку.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.05. 2007 року ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 житлового будинку, (матеріал стін-дерево), позначеного в плані під літерою «А» розміром житлової площі 33,9 кв. м., загальною площею 75,5 кв.м. з приналежними господарськими прибудовами (літня кухня, криниця, огорожа), та знаходиться в АДРЕСА_3. При цьому зазначено, що інвентаризаційна оцінка спадкового майна (будинку) становить 41 043,00 грн. (а.с.65,66).

Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №20, вул. Стефаника в с. Глушків, долученого ОСОБА_3 на підтвердження доводів зустрічної позовної заяви, вбачається, що літня кухня побудована у 1991 році та її інвентаризаційна вартість становить 32 650,00 грн. (а.с.98-100).

Також судом з'ясовано, що рішенням сесії Глушківської сільської ради від 25 грудня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, яка розміщена по АДРЕСА_3. На підставі цього рішення 20.09.2010 року ОСОБА_4 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, згідно з Додатком до якого ОСОБА_2 є співвласником цієї земельної ділянки (а.с.67-68,72).

Ні свідоцтво про право на спадщину за заповітом, ні Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку апелянт не оскаржував.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що літня кухня та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_3, набуті ОСОБА_2 в порядку спадкування. Отже, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і не можуть бути предметом поділу між ними. Тому обґрунтовано відмовив у задоволенні таких зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Твердження апелянта про те, що житловий будинок (літня кухня), яка є предметом спору, побудована сторонами після травня 2007 року (відповідного рішення сільської ради), і є іншим об'єктом нерухомого майна, ніж те, яке успадковано позивачем та її братами, а час побудови її в технічному паспорті помилково зазначено як 1991 рік, є голослівним та будь-якими належними і допустимими доказами не підтверджується.

При цьому колегія суддів також враховує положення ст. 186 ЦК України про те, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язане з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (з наступними змінами і доповненнями), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК), відтак статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Згідно ст.ст. 11,31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог.

При цьому відповідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідних вимог щодо визнання права власності на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва ОСОБА_3 до суду не заявляв.

Що стосується посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, то такі не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 зазначав про необхідність призначення судової експертизи щодо дійсної вартості спірного майна. При цьому вказував, що заява про призначення експертизи буде подана в судовому засіданні (а.с.42-45).

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що така заява ні апелянтом, ні його представником подана не була.

Одночасно, враховуючи, що апелянтом та його представником не наведено переконливих мотивів необхідності призначення судової експертизи, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року в задоволенні такого клопотання представника ОСОБА_3 відмовлено.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук В.М. Соколовський