Справа № 300/390/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Воловецька державна нотаріальна контора та Реєстраційна служба Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 25 травня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

08.05.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом до Воловецької селищної ради Закарпатської області мотивуючи таким. Мати позивача ОСОБА_4 за життя побудувала літню кухню з належними до неї господарськими будівлями, розташовану по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача померла, позивач є її спадкоємцем першої черги за законом і прийняв спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця постійно проживав з ним. Після смерті матері позивач продовжує постійно проживати в будиночку (літній кухні), веде господарство, оплачує комунальні послуги тощо. Оскільки за свого життя мати позивача не оформила права власності на нерухоме майно, а таке право підлягає державній реєстрації (ст. 182 ЦК України), то неможливим є й отримання позивачем витягу з реєстру прав власності, внаслідок чого неможливо отримати свідоцтво про право на спадщину. Крім того, за правилами ст. 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Посилаючись на ці обставини, на можливість визнання права власності на нерухоме майно тільки судовим порядком, позивач просив визнати за ним право власності на літню кухню та належні до неї господарські споруди, розташовані по АДРЕСА_1 Воловецького району Закарпатської області, а також на земельну ділянку, на якій вони розташовані; зобов'язати сектор державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Воловецького райуправління юстиції зареєструвати право власності на це нерухоме майно.

Рішенням Воловецького районного суду від 25.05.2015 позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю літньої кухні з належними до неї господарськими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язано Реєстраційну службу Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на літню кухню з належними до неї господарськими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено.

Учасниками процесу рішення суду не оскаржувалося. В порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов'язки, рішення суду оскаржив як незаконне ОСОБА_3. Посилається, зокрема, на те, що є власником жилого будинку по АДРЕСА_1, який він 06.01.2015 придбав з прилюдних торгів з продажу предмета іпотеки. Літня кухня, на яку судом визнано право власності за ОСОБА_1, не є самостійним об'єктом права власності, а є приналежністю головної речі (придбаного з торгів будинку), зафіксована в реєстраційних документах як складова частина майна, що належало іпотекодавцю ОСОБА_5, якій ОСОБА_1 це майно продала 26.12.2006. Це майно ОСОБА_5 передавала в іпотеку ПАТ КБ «Надра». Таким чином, майно належить апелянту, право власності на нього оформлене та зареєстроване, тому суд не мав законних підстав визнавати право власності на це майно за ОСОБА_1 Апелянт просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_6, яка скаргу підтримала, позивача ОСОБА_1, яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Пред'являючи позов ОСОБА_1 і задовольняючи його - суд першої інстанції виходили з того, що на спірне майно як на об'єкт права власності, який не належить іншій особі, може бути визнано право за позивачем, який є спадкоємцем спірного майна. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов з порушенням норм закону.

Позивач поставив питання про визнання права власності в порядку спадкування на літню кухню та належні до неї господарські споруди (не називаючи, які саме), розташовані по АДРЕСА_1 Воловецького району, а також на земельну ділянку, на якій вони розташовані. З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2006 державним нотаріусом Воловецької держнотконтори Маньо О.Ф. видано у спадковій справі № 72/2006 ОСОБА_1 за реєстровим № 2032 Свідоцтво про право на спадщину за законом за матір'ю ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого ОСОБА_1, мешканка АДРЕСА_1, успадкувала 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, до якого належать літня кухня, вбиральня та сарай, загальною вартістю успадкованого майна у 13631,00 грн, реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16040804 (а.с. 10-11, 38).

У подальшому ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.12.2006 вищезгаданим держнотаріусом за реєстровим № 2537, продала за 91000,00 грн 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_5, у договорі зазначена також інвентаризаційна вартість майна в розмірі 9583,00 грн (а.с. 37). У пункті 2 договору вказано, що право власності на майно, яке продається, зареєстровано за продавцем в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.10.2006 за № 16040804.

З довідок виконкому Воловецької селищної ради від 24.04.2015 №№ 1187, 1188, з відмітки про реєстрацію в паспорті ОСОБА_1 (а.с. 4, 8, 9), з інших матеріалів справи випливає, що ОСОБА_1 зареєстрована з 01.12.1990 і проживає за адресою: АДРЕСА_1. Поряд із цим, 30.04.2015 виконком Воловецької селищної ради прийняв рішення № 030, яким присвоїв «літній кухні ОСОБА_1 адресний номер АДРЕСА_1», а рішенням від 14.05.2015 № 1-96 Воловецька селищна рада надала ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га в смт. Воловець по вул. Карпатській (а.с. 49, 50).

За висновком про вартість майна від 23.04.2015, складеним суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8, ринкова вартість літньої кухні літ. Г площею 36,93 кв. м з належними до неї господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, на дату оцінки (30.03.2015) становила 48000,00 грн (а.с. 12).

Ґрунтуючись на цих матеріалах суд першої інстанції задовольнив позов.

Між тим, додані ОСОБА_3 до апеляційної скарги документи містять таку інформацію:

04.07.2007 Воловецьке ДВПТІ видало витяг № 15102375 з Реєстру прав власності на нерухоме майно з реєстраційним номером майна у Реєстрі 16040804, відповідно до якого за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006 зареєстровано право власності на житловий будинок (літ. А), літню кухню (літ. Б), вбиральню (літ. В) і сарай (літ. Г) по АДРЕСА_1 (а.с. 72);

08.11.2013 було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 704/771/2012, виданим Воловецьким районним судом 18.10.2013, про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними спорудами шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах на погашення боргу ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «Надра» (а.с. 78);

30.03.2015 приватний нотаріус Воловецького районного нотаріального округу Заяць С.А. видав за реєстровим № 113 Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яким посвідчив, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вартість майна згідно акта про реалізацію предмета іпотеки від 06.01.2015 становить 15333,57 грн, майно раніше належало ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006, набуте ОСОБА_3 право власності зареєстровано 30.03.2015 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно (а.с. 73-75).

Таким чином, згідно з документами, якими фіксувалися факти набуття та переходу права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 успадкувала 3/4 частини вищевказаного житлового будинку, до якого належала, серед іншого, літня кухня, потім ці 3/4 житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами були продані ОСОБА_5, набуття права власності якої на це майно було зареєстровано, після чого зазначене майно придбав 06.01.2015 з прилюдних торгів ОСОБА_3 та зареєстрував своє право власності. З моменту успадкування майна ОСОБА_1 і до моменту придбання його ОСОБА_3 майно було зареєстроване в реєстрі прав власності за єдиними незмінними номером 16040804, даних про зміни в складі майна та про зміни в такій реєстрації немає. Такий рух майнових прав узгоджується з положеннями, зокрема, ст.ст. 11, 177-179, 181, 182, 184, 186, 190, 202, 316-319, 328, 509, 655, 1216, 1218 ЦК України та іншого законодавства щодо виникнення та реалізації права власності, оборотоздатності речі, головної речі та її приналежності, за змістом установлених якими загальних правил літня кухня є приналежністю будинку, слідує за ним та не є самостійним об'єктом права власності, якщо інше прямо передбачено договором або законом і такий об'єкт не має необхідних для його оборотоздатності властивостей індивідуально визначеної речі. Правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України), посилання ОСОБА_10 на меншу ціну продажу майна ОСОБА_5 порівняно із вартістю майна, що була зазначена в свідоцтві про право на спадщину, як на доказ того, що літня кухня не продавалася, наведеного не спростовують і не можуть братися до уваги.

На момент звернення ОСОБА_1 до суду по визнання права власності на літню кухню та на час вирішення справи судом кухня не була оборотоздатною індивідуально визначеною нерухомою річчю та належала ОСОБА_3 як приналежність до головної речі.

Сторонами в цивільному процесі є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких) з метою поновлення прав позивача (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Як випливає з підстав та обґрунтування заяви ОСОБА_1, вона заклала позов про визнання права власності на літню кухню в порядку спадкування, відповідачами у справі за позовом особи, яка вимагає визнання права власності на майно в порядку спадкування, є спадкоємці, які прийняли спадщину. Проте, підстав для такого позову не було, оскільки, по-перше, літня кухня не є самостійним об'єктом спадкування, по-друге, потреби у визнанні такого права немає, оскільки літню кухню позивач успадкував у складі спадкової маси і даних про заперечення будь-ким набутого права немає, а те, яким чином власник у подальшому розпорядився своїм майном, на сам факт набуття права власності не впливає. Стосовно ж визнання права власності на майно, яке належить іншій особі, відповідачем має бути ця інша особа (власник спірного майна), оскільки саме йому належить захищати своє право власності (ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 321, 386 ЦК України та ін.).

Суд першої інстанції не з'ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та є предметом доказування, зокрема, за наявності в справі доказів відчуження ОСОБА_1 успадкованого майна суд, враховуючи положення законодавства, а також вимоги ст. 10 ч. 4 ЦПК України, не роз'яснив обов'язку належного доказування відповідних фактів і обставин, не з'ясував та не перевірив обставин стосовно дійсного обсягу відчуженого та реєстрації відповідного права за набувачем майна. Суд помилково вважав Воловецьку селищну раду належним відповідачем у контексті даного спору, оскільки рада не є учасником спірних правовідносин ані в контексті спадкування, ані з огляду на належність майна іншій особі.

Рішення суду з питань права власності обумовлює настання відповідних правових наслідків і є підставою, зокрема, для реєстрації права власності. Вимога про зобов'язання здійснити реєстрацію є способом захисту права лише у випадку оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію (ст. 182 ч. 3 ЦК України) за умови встановлення відповідних фактів і застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Понад те, реєстраційна служба мала в справі процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (хоча в заяві третьою особою зазначалося Воловецьке райуправління юстиції в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), тому на неї не може бути покладено обов'язок вчиняти дії на вимогу позивача (відповідати за позовом), як про це прийняв рішення суд, а також ця служба не є юридичною особою, тож взагалі не може брати участі в справі в будь-якому процесуальному статусі (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 80-82, 91, 92, 96 ЦК України, ст.ст. 26, 28-30, 34, 35 ЦПК України).

Отже, Воловецька селищна рада не є належним відповідачем за позовом, тоді як ОСОБА_3, прав і обов'язків якого стосується справа, не брав участі в справі. Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав належних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на літню кухню та для зобов'язання реєстраційної служби зареєструвати це право, тож суд прийшов до хибного та передчасного висновку про можливість часткового задоволення позову. Рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, доводи апеляції щодо незаконності визнання права власності за позивачем заслуговують на увагу. Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України, апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, в позові про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Воловецького районного суду від 25 травня 2015 р. скасувати, у позові ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 240,00 грн на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді