АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6376/15 Головуючий 1 інстанції Поліщук Т.В.
Справа № 643/3732/15-ц Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Коваленко І.П.,

суддів - Овсяннікової А.І., Коровіна С.Г.,

при секретарі - Москаленко Е.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про зобов*язання змінити дату та формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу та моральну шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про зобов'язання змінити дату та формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу та моральну шкоду

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 21 грудня 2013 року він працював на посаді юрисконсульта в РП «Приватбанк» у Донецькій області. 17 грудня 2014 року був виданий наказ № Є.ОО-УВ-2014-1223-п від 17.12.2014 року, відповідно до якого його було звільнено з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України, відмова від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. При цьому запис про звільнення у трудовій книжці датується 29.12.2014 року. Трудову книжку отримав 23 лютого 2015 року. Вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, позивачу була перерахована 29 грудня 2014 року на кредитну карту у розмірі 1973 грн. 34 коп., якою він не користується з листопада 2014 року.

Вважає формулювання причини звільнення його з роботи неправильним, оскільки ніяких пропозицій по переведенню він не отримував та відповідно ніяких заяв про відмову не писав.

Зазначає, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для працевлаштування на іншу роботу.

Вказував, що 1 липня 2014 року біля будівлі РП «Приватбанк» у Донецькій області розпочались бойові дії (озброєний захват будівлі Управління МВС України в Донецькій області), які загрожували його життю та життю іншим працівникам. Рішенням роботодавця 02 липня 2014 року, його та інших працівників було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати, в якій позивач був зазначений до 29 грудня 2014 року. При цьому жодних заяв він на відпустку не писав.

Вважав, що відповідно до ст. 84 КЗпП України, ст. 25 Закону України "Про відпустки", після сплину 15 діб, а саме 17 липня 2014 року, він повинен був вийти на роботу, проте з вини роботодавця він цього зробити не зміг, так як приміщення РП «Приватбанк» у Донецькій області знаходилось і надалі в районі бойових дій, що загрожувало життю та здоров'ю. Роботодавець не робив ніяких кроків щодо усунення загрози життю та здоров'ю, а саме запропонувавши йому переведення в інший філіал, де б його життю та здоров 'ю ніяка ситуація не загрожувала.

Ситуацію, яка склалась в період з 17 липня 2014 року є простоєм, в якому він перебував.

Про своє звільнення дізнався 20 лютого 2015 року, коли звернувся до РП «Приватбанк» у Харківській області, де йому повідомили про звільнення за ч. 6 ст. 36 КЗпП України. При цій розмові відчув сильне душевне хвилювання та нервовий тик, так як ця робота була єдиним шансом для організації його життя після виїзду з зони проведення АТО, також він відчув моральні та фізичні страждання, і як наслідок, погіршення в роботі серцевої системи та був вимушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, постійно позичав гроші у знайомих.

У зв'язку з цим просив зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з посади юрисконсульта РП «Приватбанк» у Донецькій області з 29 грудня 2014 року на день набрання законної сили рішенням суду. Зобов'язати відповідача змінити формулювання причини звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП на ч. 1 ст. 38 КЗпП. Зобов'язати відповідача обчислити та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 липня 2014 року по день фактичного розрахунку, з розрахунку, що розмір його середнього місячного заробітку складає 1973 грн. 34 коп. Зобов'язати відповідача обчислити та виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки по день фактичного розрахунку, вихідну допомогу внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, з розрахунку, що розмір його середнього місячного заробітку складає 1973 грн. 34 коп. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати.

В судовому зсіданні, також і 28.07.2015 року позивач позов підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні заявлених вимогах. Зазначив, що уточнювати або змінювати позовні вимоги бажання не має. Вказав, що з заявою про звільнення або зміни формулювання його звільнення до ПАТ «Приват Банк» не звертався. Бажання поновлюватися на роботі не має.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволені вимог відмовити, надав письмові заперечення, в яких зазначав, що позивач протягом часу з липня 2014 року не висловлював бажання приступити до роботи та не звертався до роботодавця щодо визначення робочого місця та продовження виконання трудових обов'язків, також позивач не повідомив про своє фактичне місце перебування на час проведення антитерористичної операції, що унеможливлювало підшукування для працівника можливих варіантів для переведення. Додатково зазначав, що позивач не звертався до теперішнього часу до ПАТ «ПРИВАТБАНК» з заявою про його звільнення або зміну підстави звільнення.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що згідно наказу № 3.00-УВ-2014-1223-п від 17.12.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта на підставі заяви про звільнення за п.6 ст. 36 КЗпП, про що був зроблений відповідний запис в трудовій книжці позивача з відміткою «Відмова від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці» (а.с. 7-8, 12).

Відповідно до ч.3ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Недотримання роботодавцем при звільненні процедури, передбаченої ст.ст. 42,43,49-2 КЗпП України, унеможливлює в судовому порядку зміну формулювання причин звільнення, оскільки фактично призведе до позбавлення працівника прав та гарантій, передбачених процедурою звільнення зап.1ч.1ст.40 КЗпП України.

Крім того, за правилами ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання причину звільнення.

За відсутності змін істотних умов праці звільнення з підстав п.6ст.З6 КЗпП України не передбачено взагалі, тому працівник повинен бути поновлений на роботі, оскільки у таких випадках закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

Позивач в судових засіданнях неодноразово зазначав, що бажання поновлюватися на роботі немає, вимог щодо визнання наказу про звільнення незаконним не подавав.

Рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт) закону.

Якщо неправильне формулювання звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року,- за весь строк вимушеного прогулу. Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач не звертався до роботодавця з заявою про звільнення та будь з якими іншими заявами.

Зважаючи на такі обставини, безпідставними є доводи позивача про можливість зміни судом формулювання причин звільнення.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку, судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що на час винесення наказу про звільнення позивачу було нараховано середній заробіток, тобто заборгованість роботодавця перед позивачем відсутня.

Що стосується рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що позивач, відповідно до вимог ст..237-1 КЗпП України не надав доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року- залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -