АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2576/15 Справа № 176/2967/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Завізіон Т. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів: - Козлова С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики ,-

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року, яким відмовлено йому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 31 880 грн., а також штрафу у розмірі 3 300 грн. та задовольнити його позов.( а.с.73)

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Звертаючись 17 жовтня 2013 року до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначав, що 23 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики, за яким остання отримала від нього грошові кошти в сумі 43980 грн., про що була написана нею розписка. Оскільки відповідачка з серпня 2012 року порушила щомісячну виплату боргу, відмовляється від належного виконання зобов*язань, станом на 14 жовтня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 31 880 грн., яку позивач і просив стягнути неї, а також стягнути штраф за період з 14 жовтня 2012 року по 14 жовтня 2013 року, в межах позовної давності, за 11 місяців, що складає 3 300 грн., а всього 35 180 грн.( а.с.3)

Не погодившись з позовом відповідачка посилалась на те, що вона не отримувала вказані грошові кошти. З 2006 року вона працювала у позивача продавцем у кіоску, за трудовим договором, а коли, у листопаді 2011 року, вирішила звільнитися, то позивач без нею провів інвентаризацію матеріальних цінностей та повідомив про недостачу. Утримуючи трудову книжку, вона під його тиском написала розписку про борг та підписала договір позики. Після звільнення з роботи вона деякий час вносила в касу позивача, як приватного підприємця грошові кошти, але у подальшому припинила це робити, оскільки не погоджується з тим, що була недостача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка дійсно не отримувала від позивача грошових коштів по борговій розписці, а позивач укладанням договору позики з нею фактично намагався здійснити новацію боргу.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК України, належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами, не перевірив доводів та заперечень ОСОБА_5, неправильно застосував норми матеріального права, а також не з*ясував правової природи заявленого позову.

Встановивши, що договір позики був укладений між сторонами, як фізичними особами, суд першої інстанції належним чином не перевірив чому відповідачка з грудня 2011 року по березень 2013 року вносила грошові кошти, до каси фірми ПП ОСОБА_4, які касиром оприбутковувалися у зв*язку з підприємницькою діяльністю позивача, що підтверджується матеріалами справи.

Також судом першої інстанції не була дана належна правова оцінка поясненням представника позивача, яка у судовому засіданні стверджувала, і це підтверджується технічним записом, що гроші, які вносила відповідачка до каси, позивач отримував як юридична особа. Відповідачка розпискою підтверджувала, що вона взяла кошти для погашення заборгованості по недостачі. В даному випадку вона позичила кошти для погашення недостачі.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були отримані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Ухвалюючи рішення та посилаючись на вказані вимоги Закону ,суд першої інстанції, у порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, не роз'яснив належним чином відповідачці її прав, зокрема, щодо звернення до суду із зустрічними позовними вимогами та не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню її прав.

Ухвалене судове рішення є передчасним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі п.п.1,4 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: