№ 201/9194/14 ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, зобов'язання вчинити певні дії і вселення і самостійним позовом третіх осіб: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом, зобов'язання вчинити певні дії і вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 15 липня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, зобов'язання вчинити певні дії і вселення, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Треті особи подали свої самостійні аналогічні позовні вимоги і ухвалою суду від 17 листопада 2014 року вказані позови були об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивачі по вказаним позовам в своїх позовах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що вони в передбаченому законом порядку тривалий час зареєстровані і мешкали в будинку АДРЕСА_1, власником цього домоволодіння є відповідачка ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2, треті особи за первісним позовом - її онуки), ОСОБА_4 (син відповідачки) також мешкає і зареєстрований в цьому будинку (але в окремому приміщенні). У позивачок з ОСОБА_3 склалися неприязні відносини, остання часто конфліктує, провокує скандали, перешкоджає їх нормальному мешканню в будинку, намагається створити нетерпиму обстановку, погрожує їм. 09 травня 2014 року зранку вони пішли з будинку по своїм справам, а вечером цього ж дня відповідачка не пустила їх додому, стала перешкоджати мешканню, поміняла замки на вхідних дверях і не дає ключі від них позивачкам, вони вимушено через це зараз не мешкають в будинку. Тобто позивачі вимушено не мешкають у вказаному будинку, вважають, що неправомірні дії відповідачки і її сина перешкоджають їм там жити і користуватися вказаним житлом, хоча вони і зареєстровані там, цими протиправними діями відповідачки їм завдана шкода, іншого постійного житла не мають і бажають мешкати в цьому будинку. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено. Позивачі просили усунення для них перешкод з боку відповідачів в користуванні будинком шляхом їх вселення в цей будинок, зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкоди в користуванні вказаним будинком як житлом і стягнути судові витрати, задовольнивши позови в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги позивачок не визнали повністю, пояснивши, що позивачки самі пішли з цього будинку, перешкод в користуванні квартирою позивачам не чинять і не чинили, ключі від замка вхідних дверей у позивачів були, але вони заперечують проти мешкання онук відповідачки в їх будинку. Позивачі самі добровільно пішли від них, мешкають окремо і мають своє окреме постійне житло, мають іншу свою сім'ю і часто самі ведуть себе протиправно по відношенню до матері і брата, про що є докази, погрожують і конфліктують, шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представників позивачів і відповідачів, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні заяви обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що сторони ОСОБА_2, ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2), треті особи за первісним позовом ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (дочки ОСОБА_2, онуки ОСОБА_3), ОСОБА_4 (син відповідачки) в передбаченому законом порядку тривалий час зареєстровані і мешкають в будинку АДРЕСА_1, власником цього домоволодіння є відповідачка ОСОБА_3, ОСОБА_4 (син відповідачки) також мешкає і зареєстрований в цьому будинку (але в окремому приміщенні). У позивачок з ОСОБА_3 склалися неприязні відносини, остання, зі слів позивачів, часто конфліктує, провокує скандали, перешкоджає їх нормальному мешканню в будинку, намагається створити нетерпиму обстановку, погрожує їм. 09 травня 2014 року зранку вони (позивачки) пішли з будинку по своїм справам, а вечером цього ж дня відповідачка не пустила їх додому, стала перешкоджати мешканню, поміняла замки на вхідних дверях і не дає ключі від них позивачкам, вони вимушено через це зараз не мешкають в будинку. Тобто позивачі, на їх думку, вимушено не мешкають у вказаному будинку, вважають, що неправомірні дії відповідачки і її сина перешкоджають їм там жити і користуватися вказаним житлом, хоча вони і зареєстровані там, цими протиправними діями відповідачки їм завдана шкода, іншого постійного житла не мають і бажають мешкати в цьому будинку. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні заяви підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з пояснень сторін і матеріалів справи з'ясовано, що дійсно з травня 2014 року позивачки вимушено не мешкають в будинку АДРЕСА_1, що вказаному мешканню перешкоджає ОСОБА_3, звернення позивачок з цього питання до правоохоронних органів ні до чого не призвели.

Факт конфліктності сторін і протиправна поведінка відповідачів по перешкоджанню позивачкам в мешканні у вказаному будинку підтверджується, крім вищезазначеного, їх зверненнями до міліції про протиправні дії ОСОБА_3 і прокурора району; де вказано, що ОСОБА_3 вчиняє протиправні дії стосовно своєї дочки і онуків. При цьому, певного і конкретного порядку користування вказаним будинком сторони не визначали, угоди стосовно цього не укладали.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Приймаючи до уваги вказане, суд не може допустити порушення прав хоча б однієї із сторін, відповідачі проти такого порядку користування будинком заперечують і пропонують інші варіанти, проти яких заперечують позивачі.

Не може суд прийняти до уваги твердження відповідачів в ході судового засідання про те, що у позивачки ОСОБА_2 є своє інше постійне житло: будинок АДРЕСА_2, оскільки вказаний будинок згідно наданих документів не добудований, не введений в експлуатацію і не придатний зараз для постійного мешкання в ньому; крім того, він зареєстрований по документам саме на ОСОБА_3, а не на позивачку і можливе тимчасове мешкання там ОСОБА_2 не є найбільш вірогідним, оскільки він буде призводити до того, що будуть порушені права власника і користувача будинку і знову призведе до конфліктів і не вирішеності питання. Фактичного поділу як будинку по АДРЕСА_1, та к і будинку по АДРЕСА_2 не було. Запропонований відповідачкою цей варіант порядку користування житлом не відповідає дійсному волевиявленню сторін щодо визначення порядку користування будинками, належним житлом, оскільки як такого розділу цих будинків ще не було, сторони не можуть користуватися ними належним чином і в тому числі допоміжними та побутовими приміщеннями.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Судом встановлено, що фактично відповідачки перешкоджають позивачу в користування спірним житлом, докази про це суду надано, сам позивач ставить питання про своє вселення з метою користування своїм житлом.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Позивачі як мешканці вказаного будинку не порушують прав фізичних та юридичних осіб (відповідачів), не мешкають в спірному житлі тимчасово і вимушено через неприязні стосунки з відповідачами і їх перешкоджання їх мешканню у вказаному житлі, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачками до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі заперечують будь-якi домовленості i зобов'язання (крім передбачених законом) стосовно відповідачів про мешкання в спірному будинку, перешкоди, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивачів. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позови підлягають задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання відповідачів на своїх запереченнях проти позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та усунути для ОСОБА_2 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і вселити ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні будинком АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 122 грн. з кожного; усунути для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і вселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в користуванні будинком АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Таким чином суд вважає обставини позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом, зобов'язання вчинити певні дії і вселення доведеними, позови в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 156, 163 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57- 61, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути для ОСОБА_2 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і вселити ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 122 грн. з кожного.

Усунути для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і вселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в користуванні будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -