справа № 2/489/13/15
Рішення

Іменем України

09 січня 2015 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

при секретарі Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

представника відповідачів

ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 Хрестини Григорівни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення меж земельної ділянки

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом в якому просили визначити межі земельної ділянки розміром 586 кв.м, на якій розташовано житловий будинок під номером АДРЕСА_1, між ними і відповідачами згідно кадастрової зйомки земельної ділянки.

Як на підставу вимог вказали, що у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.1987 придбали житловий будинок АДРЕСА_1, з прилеглими надвірними спорудами. Право власності на нерухомість зареєстровано за ОСОБА_6

Рішеннями виконкому Миколаївської міської ради від 11.03.1954 № 112 та 19.05.1981 № 479 у користування попередньому власнику житлового будинку передано земельну ділянка площею 563 кв.м.

Через земельний спір із суміжними землекористувачами (відповідачами) по межі по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 змушені були звернутися до комісії з розгляду земельних спорів. Виїздом на місце комісією встановлено, що земельна ділянка з боку АДРЕСА_1 має промір 16,13 м, при промірі з генпланом забудови від 03.05.1954 - 17 м. Таким чином, відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_4 самовільно зайнято частину їх земельної ділянки, площею 23 кв.м. Також порушено вимоги щодо дотримання відстані до межі сусідньої земельної ділянки від найбільш виступної конструкції стіни в 1 м. Крім того, відповідно до висновків будівельно-технічної експертизи № 3141-3142 від 18.10.2011 фактичні розміри земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (ОСОБА_7) на момент проведення експертизи менші ніж виділено спочатку і не відповідають технічній документації.

Протоколом комісії з розгляду земельних спорів від 26.02.2013 № 35 рекомендовано позивачам звернутися до суду для встановлення факту самовільного захоплення суміжними землекористувачами частини зомельної ділянки по АДРЕСА_1.

У зв'язку із наведеним, позивачі звернулися до суду за захистом порушеного права.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, який одночасно представляв іншого позивача, та їх представник позов підтримали і просили задовольнити на підставі наявних у справі доказів та у спосіб, вказаний у позові.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував з посиланням на відсутність у позивача документації із землеустрою.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, вважає позов таким, що задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Із матеріалів справи встановлено, що у період шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.05.1987 придбали житловий будинок АДРЕСА_1, з прилеглими надвірними спорудами. Право власності на нерухомість зареєстровано за ОСОБА_6

Для обслуговування цього будинку рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 11.03.1954 № 112 колишньому власнику будинку ОСОБА_9 відведено 540 кв.м земельної ділянки та рішенням виконкому міської ради від 19.05.1981 № 479 додатково залишено у тимчасове користування 23 кв.м земельної ділянки.

Рішенням виконкому Миколаївської міськради від 20.02.1968 надана згода ОСОБА_9 на зміну адреси з вул. Легкопромівська, 17-Б на АДРЕСА_1.

Із технічної документації, копія якої є в матеріалах справи, видно, що суміжними землекористувачами по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 є відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позивач пояснив, що межа між його земельною ділянкою та земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно генерального плану ділянки від 03.05.1954 повинна проходити по прямій, що не відповідає фактичним даним через їх забудови, які частково розміщені на його земельній ділянці.

Згідно відповіді виконкому Миколаївської міської ради від 27.02.2013 № с-4487-1/л комісією з розгляду земельних спорів з виходом на місце встановлено, що земельна ділянка з боку вул.Кірова, 25-А має промір 16, 13 м. Промір згідно з генпланом забудови земельної ділянки від 03.05.1954 складає 17 м. У відповіді вказано, що через складну конфігурацію суміжних земельних ділянок, встановити факт самовільного зайняття тим чи іншим сусідом по межі можливо лише за умови виконання кадастрових зйомок на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 АДРЕСА_4, за фактичним користуванням. Одночасно, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту самовільного захоплення суміжними земелекористувачами частини земельної ділянки по вул. Кірова, 25 - А.

Щодо вимог до іншого суміжного землекористувача ОСОБА_7 то як вбачається із наявних у справі судових рішень по цивільній справі (№ 2/1416/2997/12) за позовом подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди, ОСОБА_7 є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2. Зазначену частку вона прийняла в спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Власником іншої 1/2 частини цього будинку є ОСОБА_11 Рішенням виконкому міськради від 16.03.1957 за користувачем буд. № 30 зареєстрована земельна ділянка площею 506 кв.м. та додатково рішенням виконкому міськради була відведена земельна ділянка площею 81 кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13.03.2013, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2013, у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову апеляційний суд виходив з недоведеністю позовних вимог через ненадання позивачами доказів того, де проходила межа при виділенні земельних ділянок, а саме відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують факт порушення відповідачкою їх права користування земельною ділянкою.

У своєму рішенні апеляційний суд також зазначив, що відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розмірами частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягав на визначенні межі між земельними ділянками сторін на підставі кадастрової зйомки земельної ділянки та генерального плану ділянки 1954 року, які на його думку, з урахуванням проведених у наведеній вище цивільній справі експертиз та погодження міськвиконкому на приватизацію земельної ділянки площею 586 кв.м. (із листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 13.01.2014 № 15-46 вбачається, що вказана площа є орієнтовною), є достатніми доказами для вирішення спору судом.

Щодо документації із землеустрою пояснив, що вона ним буде замовлена після встановлення межі в судовому порядку.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо межі земельної ділянки позивачів, який підлягає вирішенню на підставі норм земельного законодавства.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства

Згідно частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 10 ЦПК України).

В силу статті 183 Земельного кодексу України та статті 2 Закону України «Про землеустрій» встановлення і закріплення на місцевості меж земельних ділянок власників і землекористувачів віднесено до питань землеустрою.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Порядок встановлення (відновлення) меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, зокрема, Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за №391/17686.

Пунктами 2.1 - 2.3 наведеної Інструкції передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Статтею 158 Земельного кодексу України розмежовано спори, вирішення яких віднесено до повноважень судів, органів місцевого самоврядування та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Так, за частинами другою, третьою, п'ятою наведеної норми виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян заявників, які не погоджуються з рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Таким чином, спори між землекористувачами щодо встановлення (відновлення) меж між земельними ділянками не підвідомчі суду до їх вирішення органом місцевого самоврядування, що оформляється відповідним рішенням цього органу.

Між тим, як встановлено судом виготовлення документації із землеустрою позивачі не здійснювали та рішення органом місцевого самоврядування щодо меж земельної ділянки не приймалося.

За таких обставин, звернення позивачів до суду є передчасним, а тому їх позов задоволенню не підлягає.

Доводи позивача ОСОБА_1 про можливість вирішення спору на підставі наявних в справі доказів, з огляду на наведене вище, є помилковими.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212 - 214 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_6 про встановлення меж земельної ділянки - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 12.01.2015.