АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/7631/13 Головуючий 1 інст. - Григор'єв Б.П.
Провадження № 22ц/790/2151/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Комінтернівський РВ ДМС України у Харківській області, Управління служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власністю, виселення, -

встановила:

25.10.2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні, розпорядженні житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні, розпорядженні житловим приміщенням, виселення.

Свої позовні вимоги, з урахуванням уточнень до позову, обґрунтувала тим, що 19 березня 2010 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, за яким вона отримала у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, згідно Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ССТ №993838 від 14.04.2010 року, що була предметом зазначеного договору.

Під час укладання цього договору ОСОБА_4 повідомила, що у вищевказаній квартирі з 2003 року зареєстрований її син ОСОБА_1 - відповідач по справі, якого вона мала намір зняти з реєстрації, в зв'язку із тим, що між ними склались погані стосунки, проживав він окремо зі своєю родиною і фактично не спілкувався зі своєю матір'ю, з причин, які були пов'язані з його сім'єю. За таких обставин, перед підписанням договору довічного утримання був складений відповідний документ до зазначеного договору, у якому, зокрема, було зафіксовано бажання ОСОБА_4 щодо виписки із квартири ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, в зв'язку із чим дія договору довічного утримання була припинена. Позивач у повному обсязі виконала усі умови щодо поховання померлої, інші її родичі не були присутні на панихіді. Після цього, ОСОБА_1, його дружина та донька заборонили входити до спірної квартири, заявивши, що договір довічного утримання є недійсним та квартира отримана шляхом шахрайства. До теперішнього часу, позивачка позбавлена можливості потрапити у власну квартиру, згоду на проживання у ній відповідача з родиною вона не надавала, в зв'язку із тим, що він не погоджується звільнити спірну квартиру вона змушена звернутись до суду з позовом та просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні нею квартирою АДРЕСА_1, усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні зазначеною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2,їх малолітньої дитини, третіх осіб з квартири АДРЕСА_1.

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідачі та їх представники заперечували проти позовних вимог, пояснили суду, що вважають договір довічного утримання укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним, просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 ОСОБА_2 заявляла, що дійсно проживає в спірній квартирі.

Представник Комінтернівського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в ухваленні рішення покладався на розсуд суду.

Представник Управління Служб у справах дітей Харківської міської ради не заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки зазначив, що суду не було надано копії свідоцтва про народження дитини, копій документів, що дитина проживає, зареєстрована у спірній квартирі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні, розпорядженні квартирою АДРЕСА_1. Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 171,00 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд безпідставно не узяв до уваги, що договір довічного утримання був укладений без узгодження суттєвих його умов з ОСОБА_4 Договір не задовольняв її інтереси, його умови не відповідали її внутрішній волі та цілі, якої вона хотіла досягти, оскільки якби вона знала та розуміла, що за його умовами вона отримає лише 20 000 грн. одноразово та буде отримувати по 500 грн. щомісячно, а не реальну допомогу та фактичний догляд, то ніколи не пішла б на такі умови.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд безпідставно не задовольнив позов в повному обсязі, незважаючи на наявність доказів в матеріалах справи з приводу вказаних обставин.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 748 Цивільного кодексу України, передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу, тобто з моменту державної реєстрації договору.

Статтею 754 Цивільного кодексу України, передбачені вимоги, щодо набуття права розпоряджатися майном, переданим за договором довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати,закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ст. 405 ч.1 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку ( квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Тобто право членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідним від прав самого власника. А відтак припинення права власності особи на житло припиняє право членів сім'ї на користування ним.

Згідно статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 386 Цивільного кодексу України передбачає, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

19.03.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, а остання зобов'язалась надавати їй матеріальну допомогу довічно.

Таким чином, після укладання зазначеного договору ОСОБА_3 набула право власності на зазначену квартиру, про що свідчить витяг про реєстрацію за нею права власності. В технічному паспорті на квартиру власником також зазначена позивачка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що суду надана копія свідоцтва про смерть НОМЕР_1.

Таким чином з моменту укладення договору довічного утримання ОСОБА_3 ОСОБА_1 утратив право користування спірною квартирою.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_3 підтвердили факт того, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні ОСОБА_3 її власністю, а саме змінили замки, не пускають до спірної квартири, порушуючи її права як власника, ОСОБА_3 виконала обов'язки за договором, надала суду копії касових чеків про перерахування коштів ОСОБА_4

Суду також надано копію медичної довідки 10 ААА № 369094 про проходження ОСОБА_4 психіатричного огляду перед укладанням договору, протипоказань не було.

Судом першої інстанції здійснено прослуховування аудіозапису від 07.10.2010 року судового засідання по справі № 2-2994/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним, в якому залишено позовну заяву без розгляду. ОСОБА_4 пояснювала в судовому засіданні, що ОСОБА_3 виконувала в повному обсязі умови договору, із сім'єю ОСОБА_1 в неї неприязні відносини, вони їй матеріально не допомагають.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що право ОСОБА_3, як власника спірної квартири порушено діями відповідачів, тому її вимога щодо зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні нею квартирою АДРЕСА_1 є законною, обґрунтованою, такою, що підлягає задоволенню.

Сторона позивачів не заявляла клопотання про витребування даних про реєстрацію, проживання малолітньої дитини, будь-яких третіх осіб у спірній квартирі.

Відповідно, вимога щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 є обґрунтованою, такою, що знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, підлягає задоволенню, а в частині вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 спірною квартирою шляхом виселення малолітньої дитини, третіх осіб - задоволенню не підлягає, тому що є недоведеною, будь-яких підтверджень цього не існує, носить неконкретний характер.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційних скаргах були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -