Справа № 536/1889/14-ц
02 лютого 2015 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:
Головуючого - судді Колотієвського О.О.,
при секретарі -Литвинюк А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Авто -Фінанс » про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів , -
У вересні 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія « Авто- Фінанс » про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.
З обґрунтування позовної заяви вказувала, що вона, ОСОБА_1, мала намір за готівкові кошти придбати автомобіль марки ЗАЗ SENS 1.3 МТ С і разом з родичами звернулась в офіс відповідача ТОВ «Лізингова компанія « Авто- Фінанс» по вул. Жовтневій в м. Кременчуці. В офісі відповідача їй повідомили, що вони здійснюють торгівлю автомобілями за готівкові кошти і запропонували прийти 17.07.2014 року для оформлення договору купівлі -продажу.
Представник відповідача ТОВ ««Лізингова компанія « Авто- Фінанс» повідомив позивачу, що для укладення договору купівлі - продажу автомобіля необхідно спочатку сплатити авансовий платіж в розмірі 60 відсотків його вартості - 47 400 грн. (сорок сім тисяч чотириста гривень) і тільки після цього почнеться оформлення заказу і всіх необхідних документів, що позивач і зробила.
Коли позивач в зазначений день (22 липня 2014 року) звернулась до ТОВ «Лізингова компанія « Авто - Фінанс » для сплати залишку коштів та отримання автомобіля, то їй було відмовлено в цьому, посилаючись начебто на умови договору фінансового лізингу № 010754, які встановлені центральним офісом в м. Києві.
Позивач вважає, що дії працівників компанії в м. Кременчуці суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» (ст.ст.15-19), ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Цивільного кодексу України (ст.ст.203-236) є протиправними та такими, що вводять в оману споживачів.
Позивач вказувала, що представник ТОВ «Лізингова компанія « Авто- Фінанс » навмисно ввів її в оману, надавши їй недостовірну інформацію стосовно суті та умов укладеного договору фінансового лізингу № 010754. ЇЇ запевнили в тому , що вона укладає договір на придбання автомобіля, а в результаті після внесення авансу та підписання виявилось, що це договір фінансового лізингу з надзвичайно заплутаними несправедливими умовами, які всупереч принципу добросовісності вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Положення пунктів 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10 вказаного договору фінансового лізингу суперечать вимогам ст.ст.18, 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" та є проявом нечесної підприємни¬цької практики.
Згідно з ст.19 ЗУ "Про захист прав споживачів" правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Крім того, позивач вказувала, що відповідач ТОВ «Лізингова компанія « Авто- Фінанс » своїми діями завдав їй моральної шкоди, яка полягає у погіршенні здоров'я та порушенні організації життя.
На підставі викладеного позивач просила суд постановити рішення, яким:
- Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010754 від 17 липня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія « Авто -Фінанс » та ОСОБА_1;
- Стягнути з відповідача ТОВ «Лізингова компанія « Авто -Фінанс» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини викладені в позові.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, в їх обґрунтування зазначив, що при укладані договору представник відповідача порушив ст.ст.18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів" і ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України здійснював нечесну підприємницьку практику, ввів позивача ОСОБА_1 в оману щодо суті та істотних умов договору і обмежив її права споживача.
Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 17.07.2014 року, укладеного між сторона¬ми беззаперечно свідчить, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця, у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбаче¬них договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо пере¬дачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір про¬давця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, про¬давець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобо¬в'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Відповідно до змісту договору від 17.07.2014 року лізингоодержувач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізин¬гоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з поло¬женнями ст.808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості.
Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п.1.4 Договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобо¬в'язання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом
гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
Також Законом України «Про фінансовий лізинг» п.п.1,4 ч.2 ст.10 передбачено обов'язок лізингодавця надати предмет лізингу, який відповідав би його призначенню, відшкодува¬ти лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усу¬нення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором.
Стаття 11 цього Закону надає право лізингоодержувачу:
1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і
доручити вибір лізингодавцю;
2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню
та/або умовам договору, специфікаціям;
3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених зако
ном та договором лізингу випадках;
4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або ненале
жним виконанням умов договору лізингу.
Частина 1 статті 767 ЦК України зобов'язує наймодавця передати наймачеві річ у ком¬плекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню.
У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недо¬ліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати:
1) заміни речі, якщо це можливо;
2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю;
3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані
Однак всупереч вищезазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу від 17.07.2014 року не передбачено обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.
Пунктами 8.7, 8.10 Договору фінансового лізингу заборонено лізингоодержувачу ви¬магати відшкодування або зменшення суми платежів у будь-яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, ці умови суперечать вимогам ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю.
Не відповідають вимогам вищезазначених законів умови п.п. 4.5, 1.9 договору, якими у випадках наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу надано право тільки на заміну речі шляхом укладання додаткової угоди та проведення додаткових розрахунків без зазначення права позивача на розірвання договору та відшкодування збитків.
Ч. 3 ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» надається право лізингоодержувачу на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізинго¬вих платежів у випадку, якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця.
В порушення положень цієї статті п. 5.5 Договору передбачено, що будь-які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. В той же час в цьому пункті визначено, що лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів.
В договорі взагалі необумовлені умови, які б надавали право лізингоодержувачу, у випа¬дку невиконання умов договору відповідачем розірвати договір з ініціативи позивача та ставити питання щодо відшкодування шкоди.
Не передбачено право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення передачі предмета лізингу більше 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови, тоді як ч. 1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків.
Отже, вищенаведені умови договору, якими повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зо¬бов'язань, включення в умови договору здійснення оплати споживача у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими відповідно до положень п.2 ч.З ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Пунктом 13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору, що обмежують права споживача відноситься надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Всупереч цієї норми закону п.п. 1.6, 8.15 Договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів.
Тобто умовами договору не передбачено право позивача, як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Крім того, положеннями п.п.8.15, 10.5, 10.11 договору надана можливість лізингодав-цю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови укласти чи виконати договір, в той же час лізингоодержувач позбавлений відповідно до умов договору будь-якої компенсації у зв'язку з невиконанням обов'язків лізингодавцем, тому ці умови договору відповідно до п.4 ч.З ст.18 Закону України «Про захист прав спожива¬чів» є несправедливими.
Таким чином, необхідно дійти висновку, що положення договору про фінансовий лізинг обмежують права споживача передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому є законні підстави відповідно до вимог ст.215, ст.203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому, оскільки зміна наведених положень договору зумовлює зміну інших положень, які викладені в договорі.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у на¬турі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості повернення відшкодувати вартість затраченого.
На підставі викладеного представник позивача просив суд заявлені вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Представник відповідача ТОВ « Лізингова компанія « Авто - Фінанс» в судове засідання не з'явився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав клопотання про слухання справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував, на підтвердження чого надавав суду свої заперечення в письмовій форму в яких вказав, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між ним та відповідачем, а також посилається на норми Закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин.
Дійсно, 17.07.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 010754 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати першого лізингового платежу, графіку сплати другого лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його Позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації.
Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.
Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого Договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину.
Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «Авто-Фінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.
Отже, відповідно до вищесказаного, юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати всім встановленим критеріям, зокрема має отримати відповідну Довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. Таким чином, відповідач виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року отримав відповідну Довідку, що також зазначено в договорі.
Отже, посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує його права як споживача є безпідставними та повністю спростованими. А твердження ОСОБА_1, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необгрунтованим та не підкріпленим жодним належним та допустимим доказом.
Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться суб'єктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо невиконання своїх зобов'язань тощо. Проте,такі пояснення є зацікавленими та такими, які не мають під собою реального підґрунтя, а головне являються недоведеним свідченням, а отже не можуть братись до уваги судом. Складно припустити, що позивач мав наміри придбати коштовний товар, поставився до укладення правочину з такою халатністю, тобто, при укладені правочину, не виявив бажання навіть ознайомитись з умовами договору, на яких в майбутньому сторони мали співпрацювати.
Крім того, вважаємо, що не скористання своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем.
Проте, як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач підписав кожну сторінку договору, що свідчить про ознайомлення з текстом на цих сторінках. Підписання правочину, додатків до нього, а також оплата лізингових платежів, є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння стороною її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї. Свідчення позивача щодо введення в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну.
Позивач підписав саме договір фінансового лізингу, не кредитний договір, не договір купівлі-продажу, таким чином вважаємо, що позивач при підписання правочину не міг помилятися щодо правових наслідків укладення правочину. В разі якщо позивач не знайомий з таким видом цивільно-правових відносин та не мав уявлення про наслідки укладення такого договору, то це не може свідчити про умисні дії з боку відповідача, а тому саме позивач має відповідати за власну недбалість.
Крім того, відповідач не погоджується з сумою збитків понесеними позивачкою за переказ лізингових платежів банківській установі, оскільки дані кошти не були зараховані відповідачу, а також банківська установа була вибрана позивачем на власний розсуд і він сам погодився на розмір комісії банку та на її сплату. Отже, відповідач по справі не має жодного відношення до сплачених коштів позивачем на відшкодування витрат банківської установи по зарахуванню/переказу коштів.
Крім того, позивачка в своїй позовній заяві зазначає, що на її думку, умови договору фінансового лізингу є несправедливими та вкрай невигідними для неї, проте вважаємо, що позивач належним чином не мотивує свою позицію щодо несправедливості окремих умов правочину або правочину в цілому. Зокрема, позивачка не вказує, які саме умови договору є несправедливими та в чому саме полягає несправедливість даних умов,не зазначено, яким саме вимогам чинного законодавством України, а саме ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» дані вимоги не відповідають. Враховуючи, що ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема ст. 18 Закону, на яку посилається позивачка, містить вичерпний перелік вимог, порушення яких тягне за собою визнання недійсними окремих частин договору, або договору в цілому, позивачем не було належним чином обґрунтовано свою позицію щодо умов, які містяться в договорі фінансового лізингу.
Крім того, умови договору, які на думку позивачки являються несправедливими, мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).
ЗУ «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини які склались між сторонами договору фінансового лізингу. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушенням відповідачем чинного законодавства України. Позивачем взагалі не приймається до уваги норми спеціальних законів, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг. Також, не враховано, що даний Закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу.
Представник відповідача в своїх запереченнях вказував, що 17.07.2014 року позивачем було підписано договір фінансового лізингу № 010754, згідно якого позивач взяв на себе обов'язок по сплаті всіх передбачених договором платежів та виконання усіх встановлених умов, а відповідач в разі належного виконання позивачем умов договору придбати у свою власність бажаний товар та передати його у користування позивачу.
На виконання умов договору 17.07.2014 року позивачем було сплачено комісію за організацію договору в розмірі 7 900, 00 грн. та авансовий платіж в розмірі 39 500, 00 грн.
Відповідно до п. 1.7. Договору предмет Договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу ( 50 % від вартості Предмету Лізингу ), Комісії за організацію та оформлення даного Договору ( 10 % від вартості Предмету Лізингу ) та Комісії за Передачу Предмету Лізингу (3 % від вартості Предмета Лізингу ).
Оскільки позивачем не було виконано умову Договору, а саме не було сплачено повністю передбачений договором лізинговий платіж Комісію за передачу товару в розмірі 3 % від вартості товару , у відповідача відсутня можливість передати обраний ним товар у володіння та користування позивачу на сьогоднішній час.
Проте, відповідач зовсім не заперечує проти права позивача на одержання товару та наголошує, що така передача буде здійснена на умовах чинного договору. Крім того, оскільки на сьогоднішній день позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним, відповідач змушений призупинити всі дії стосовно даного договору до повного вирішення даного позову.
На підставі вище наведеного та керуючись чинним законодавством України представник відповідача вважає, що позов ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» безпідставним та необгрунтованим, таким що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом, а отже не підлягає задоволенню.
Заслухавши пояснення позивача, представника позивача,, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 213 ЦПКУкраїни рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.
Відповідно до положень ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ "Про фінансовий лізинг".
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЗУ "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
В спірному договорі, в тому числі з урахуванням змісту додатку № 3 Специфікації, та копії заяви позивача щодо передачі автомобіля, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками та не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску автомобіля, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації автомобіля тощо), а також не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Тобто в договорі зазначено лише марку автомобіля та його модель. Однак, вимогу вищезазначеної норми про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору не дотримано. За наявності такого недоліку у договорі, вбачається, що умова про предмет лізингу належить до істотних умов правочину (ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг"), а тому при укладенні договору не було дотримано істотної умови договору, що є підставою для визнання його недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.
В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.
Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
В ст. 18 цього Закону наведений перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 17 липня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ЗУ "Про фінансовий лізинг", Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Так всупереч вимог п.п. 1,4 ч. 2 ст.10,ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч. 1 ст. 767, ч. 2 ст. 768 ЦК України в договорі фінансового лізингу від 17.07.2014 року не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.
Пунктом 1.4 Договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтаж тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає Продавець.
Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов.
В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Відповідно до змісту договору від 17.07.2014 року лізингоодержувач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізин¬гоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з поло¬женнями ст.808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості.
Враховуючи відсутність на момент укладення договору домовленості між сторонами про продавця ТЗ, відповідно до змісту договору та п.1 ч.1 ст.11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору фінансового лізингу, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечать положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими.
У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.
Згідно умов договору Договору лізингові платежі можуть корегуватися, а лізингодавець залишив за собою виключне право на односторонню їх зміну.
Пунктом 1.6. Договору фінансового лізингу передбачена можливість у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору до повної сплати авансу Лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його Лізингоодержувачу, з метою виплати Лізингоодержувачем на менше 50% від вартості предмета Лізингу на момент його передачі. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в Додатковій угоді до даного Договору, яка є невід'ємною його частиною.
Пунктом 8.15. Договору фінансового лізингу у разі зміни розмірів Лізингових платежів Лізингодавець та Лізингоодержувач складають додатковоу угоду до даного Договору, а також на вимогу Лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/ або акту коригування вартості предмету лізингу Лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого Лізингоодержувач зобов'язаний повернути Лізингодавцю предмет лізингу протягом 5( п'яти) діб з моменту отримання від Лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Тобто умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Нечітке визначення підстав зміни розміру лізингових платежів, вартості предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, тому ці умови договору відповідно до п.п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" є несправедливими.
Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Всупереч зазначеним положенням, п.5.7. Договору визначено, що на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання Лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі.
Положення пунктів 8.7, 8.10 Договору суперечать також вимогам ст. 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг", п.2 ч.2 ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю.
Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача.
В п.п. 10.2., 10.3, 10.7, 10.11, 10.12. договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.
Пункт 10.12. Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача - лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" прав даного споживача на розірвання договору.
Отже, зазначені положення Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.
Такі порушення призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і в силу положень частин 1, 2, п.3 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими для ОСОБА_1 та відповідно до ч 5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягають визнанню недійсними.
Однак визнання недійсними зазначених вище пунктів Договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень Договору, тому за таких обставин, на підставі ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України оспорюваний Договір слід визнати недійсним в цілому .
Мотиви позовної заяви про введення позивача в оману, нечесну підприємницьку діяльність відповідача в судовому засіданні не доведені належними доказами.
На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Однією з вимог ОСОБА_1 є стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Авто- Фінанс » на її користь збитків в сумі 948, 00 гривень у відповідності до ст. 230 ЦК України.
Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину
Відповідно ст. 22 ЦК України збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Сплачена позивачем комісія банку з платника в розмірі 474, 00 гривні не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України.
За таких обставин , суд відмовляє позивачу у задоволенні вказаної вимоги.
Вирішуючи питання про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Авто- Фінанс » на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, суд виходив із наступного.
Як вбачається із позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, остання просить стягнути на її користь моральну шкоду, що спричинена їй внаслідок порушення її цивільних прав, як споживача.
Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування моральної шкоди.
Виходячи з положень п. 5 ст. 4 ЗУ « Про захист прав споживачів», споживач має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної лише небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.
Оскільки ні договором, що укладений між сторонами, ні Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено підстав для відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необгрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212, 214-215, 218 ЦПК України ЦПК України, ст. 216 ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про фінансовий лізинг"-
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Авто- Фінанс » про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010754 від 17 липня 2014 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія " Авто-Фінанс " та ОСОБА_1.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Авто Фінанс» на користь держави судовий збір у розмірі 474,00 гривні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. О. Колотієвський