Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 23 серпня 2012 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 серпня 2012 року (далі - генеральна угода), укладеної між банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 106 876 грн 91 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 18 % річних за користування кредитом на суму залишку за кредитом. Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов і правил договору банк має право проводити договірне списання усіх відкритих у банку рахунках клієнта в погашення кредитної заборгованості. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань станом на 11 лютого 2014 року виникла заборгованість у розмірі 194 326 грн 23 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 24 вересня 2008 року між нею та банком було підписано договір, згідно з умовами якого вона отримала кредит у розмірі 35 000 грн на споживчі цілі терміном до 24 вересня 2013 року. 23 серпня 2012 року між нею та банком було укладено генеральну угоду, відповідно до умов якої вона отримала кредит в розмірі 106 876 грн 91 коп. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі зі сплатою 1,5 % в місяць за користування кредитом (18 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 31 серпня 2015 року. Згідно з умовами генеральної угоди вона повинна сплачувати щомісячний платіж з 01 по 25 число кожного місяця; заборгованість за кредитом, яка починається з 32-ого дня порушення, вважається простроченою та позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 61 364 грн 62 коп., що становить 57,4 % від суми виданого кредиту. При підписанні генеральної угоди представник банку повідомила її, що вона має заборгованість зі сплати кредиту за договором від 24 вересня 2008 року в розмірі 177 096 грн, і якщо вона підпише генеральну угоду, то банк зменшить розмір її заборгованості до 61 364 грн. Не читаючи даної угоди, вона підписала її. Позивач вважає, що після підписання генеральної угоди вона жодних коштів від банку не отримувала і не підписувала жодних документів, які свідчать про рух коштів на виданій їй в той же день платіжній картці. Посилаючись на викладене, а також на те, що умови генеральної угоди є несправедливими, оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, ОСОБА_3 просила визнати недійсною генеральну угоду від 23 серпня 2012 року.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 березня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2012 року б/н у розмірі 194 326 грн 23 коп., з яких: 106 876 грн 91 коп. - заборгованість за кредитом, 16 354 грн 88 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 61 364 грн 62 коп. - штраф згідно з п. 2.2 генеральної угоди, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 9 229 грн 82 коп. - штраф (процентна складова). У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову та про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір № СS0WIK@8476542, згідно з умовами якого остання отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 35 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2012 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 128 380 грн 50 коп. Рішення не скасоване та є чинним на даний час (а. с. 134-135).

Також встановлено, що 23 серпня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено генеральну угоду, згідно з умовами якої сторони домовилися про реструктуризацію заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 24 вересня 2008 року № СS0WIK@8476542 шляхом отримання останньою кредиту в розмірі 106 876 грн 91 коп. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, чим позичальник визнала наявність у неї заборгованості за попереднім кредитом (а. с. 8-9).

ОСОБА_3 своїм підписом засвідчила те, що вона ознайомилася і погодилася з умовами кредитування та отримала всю повну інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», і підтвердила свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами, тарифами складає між нею і банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а. с. 9).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та про відмову в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що волевиявлення ОСОБА_3 при підписанні кредитного договору було вільним, умови договору позичальник належним не виконувала, а тому є підстави для стягнення з неї кредитної заборгованості на користь банку. Вимоги про визнання недійсними умов генеральної угоди необґрунтовані та не підтверджені належними доказами.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ст. 204 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843242/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843700/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> відповідно до статті 6 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843037/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом генеральної угоди, яку ОСОБА_3 власноручно підписала, вона особисто підтвердила факт надання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: мету, на яку кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартості послуг з оформлення договору; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Своїм підписом споживач підтвердила факт про надану їй повну інформацію про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також його місцезнаходження та інше.

Підписавши генеральну угоду, ОСОБА_3 приєдналася до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується її особистим підписом. Тобто з моменту підписання фізичною особою генеральної угоди між кредитором і позичальником було укладено договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843707/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> шляхом приєднання позичальника до запропонованої генеральної угоди (умов кредитування).

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що договір кредиту укладений з дотриманням вимог чинного законодавства і підстави, зазначені у позові, для визнання його недійсним відсутні. При цьому судами правильно застосовані положення ст. ст. 203 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 204 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843242/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 527 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 530 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843599/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 629 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843702/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Згідно зі ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Задовольняючи вимоги первісного позову, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно та всебічно встановивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, обґрунтовано виходили із доведеності позову та наявності передбачених ст. ст. 526, 527, 530, 611, 1048-1050, 1054 ЦК України підстав для стягнення заборгованості за генеральною угодою, оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконує взяті на себе за договором зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак