АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСББ «Дев'ятий вал» про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ майна подружжя та зобов'язання вчинити дії, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року,-

встановила:

У липні 2012 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням змін та доповнень просив: визнати недійсним договір дарування квартири під АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; витребувати вказану квартиру на користь правомірних співвласників у неправомірного набувача ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію прав власності останнього на спірну квартиру; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити квартиру АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію його місця проживання; поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі; здійснити поділ та визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в розмірі 63/100 частин, за ОСОБА_2 - в розмірі 37/100 частин; зобов'язати Орган державної реєстрації нерухомості зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Київська обл.., Бориспільський район,с. Дударків, кадастровий номер :04:006:0287, від 21.09.2010 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; здійснити поділ та визначити частки в спільній сумісній власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині кожному; зобов'язати Органи державної реєстрації нерухомості та земельних ресурсів зареєструвати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку по Ѕ частині кожному; витребувати автомобіль марки Mitsubishi Grandis, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та реєстраційні документи на зазначений транспортний засіб у неправомірного набувача ОСОБА_5 та скасувати реєстрацію за останньою зазначеного транспортного засобу; здійснити поділ та визначити частки в спільній сумісній власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_1та ОСОБА_2 по Ѕ частині кожному; зобов'язати реєстраційно-екзаменаційний підрозділ Державтоінспекції МВС України в м. Києві зареєструвати власником вказаного автомобіля ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 12 травня 1988 р. по 27 грудня 2010 р. перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі, 11 червня 2001 р. ними була придбана квартира АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2

14 листопада 2012 р. ОСОБА_2 без його згоди, як співвласника майна, набутого під час шлюбу, відчужила вказану квартиру шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_4, чим порушила його права, що є підставою для визнання угоди недійсною.

18 грудня 2012 року ОСОБА_9 відчужила вказану квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3, що відповідно до ст.388 ЦК України є підставою для його витребування від набувача.

Крім того, в період шлюбу ОСОБА_2 шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: с. Дударків, Бориспільський район, Київська область.

21 вересня 2010 р. ОСОБА_2 без його згоди відчужила вказану земельну ділянку шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_4, чим порушила його права, що є підставою для визнання угоди недійсною.

Також зазначив, що ОСОБА_2, перебуваючи з ним у шлюбі, придбала автомобіль марки Mitsubishi Grandis, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який було відчужено ОСОБА_5 шляхом укладання біржової угоди, чим порушила його права. У зв'язку з цим, у відповідності до ст. 388 ЦК України, вимагав його витребування з чужого незаконного володіння та зобов'язання відповідних органів реєстрації здійснити дії, пов'язані із скасуванням державної реєстрації прав власності незаконних власників майна.

Просив поділити вказане майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, збільшивши його частку у праві власності на спірну квартиру до 63/100 частин, оскільки для її придбання було використано його особисте майно, набуте до шлюбу.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1. У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини вказаної квартири та за ОСОБА_2 на 1/3 її частину. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2013 року змінено, зменшено частку ОСОБА_1 управі власності на квартиру АДРЕСА_4 з 2/3 частин до 63/100 частин та, відповідно, збільшено розмір частки ОСОБА_2 з 1/3 до 37/100 частин. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2013 р. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 р. скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, з урахуванням ухвали цього суду від 12 грудня 2014 р. про виправлення описки, позов задоволено частково.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №2792, визнано недійсним.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_5 недійсним та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на Ѕ частину вказаної квартири та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, судом першої інстанції не з'ясував в повному обсязі обставини справи, не сприяв повному, всебічному, об'єктивному дослідженню доказів, а тому вважав неналежним доказом заяву ОСОБА_11 від 03.04.2014 р., розписку самого позивача, надану дочці ОСОБА_4 та інші письмові докази, на підставі яких ОСОБА_2 доводить обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивач не спростував обставин отримання коштів від ОСОБА_11, не заперечував пояснень відповідача стосовно того, що вони вдвох їздили забирати гроші, передані її братом.

Договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено та проведено розрахунки до моменту продажу позивачем належної йому квартири. Укладення правочинів в один день, через незначний проміжок часу в одного нотаріуса не означає, що гроші від продажу майна ОСОБА_1 були вкладені саме в купівлю спірної квартири. Позивач витратив гроші на власні потреби.

Крім цього, у позивача відсутні підстави ставити питання про визнання договору дарування квартири недійсним, оскільки сторони дійшли згоди подарувати спірну квартиру дочці, про що свідчить розписка від 10 жовтня 2012 року, в якій позивач особисто зазначав, що визнає право власності по 1/3 частині спірної квартири за кожним із членів сім'ї та зобов'язується при розподілі майна свою 1/3 частину передати дочці.

Оскільки на час розгляду справи спірна квартира є одноосібною власністю ОСОБА_3, її поділ без визнання правочину, за яким право власності перейшло до іншої особи та реєстрації права власності на ім'я ОСОБА_2, є неможливим.

Відповідач ОСОБА_3 в поданій апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині вимог про витребування у нього на користь ОСОБА_1 квартири та визнання за ним в порядку поділу спільного майна права власності на Ѕ її частину скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Свої доводи обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом порушено норми ч.2 ст.31 ЦПК України. Заявивши після початку розгляду справи нову вимогу про витребування майна, позивач вийшов за межі наданих йому цивільним процесуальним законодавством прав.

Крім цього, судом порушено норму ст.1 Протоколу (№1) до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом першої інстанції не було враховано роз'яснення, викладене в абз.2 п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій власний розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї , чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Оскільки майно вибуло з володіння одного із співвласників з його волі, правові підстави для застосування норм п.3 ч.1 ст.388 ЦК України для його витребування від третьої особи за правилами віндикації відсутні. За таких підстав позивач має право претендувати на сплату йому іншим з подружжя грошової компенсації, яка дорівнює половині вартості квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8, ОСОБА_3 подані ними апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_12 просили апеляційні скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2- ОСОБА_8 підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 травня 1988 року по 27 грудня 2010 року.

Під час шлюбу було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 2001 року, укладеним між ОСОБА_13 та ОСОБА_2, який посвідчено державним нотаріусом Двадцять другої київської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №2-4651.

14 листопада 2012 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2792.

18 грудня 2012 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, та про визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності майна, набутого за час шлюбу, на яке кожен з подружжя має рівні права, а також відсутності нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_1, як співвласника майна, набутого під час шлюбу, на відчуження вказаного майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Враховуючи, що спірну квартиру було придбано 11 червня 2001 р., закон не має зворотної дії та не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання чинності СК України 01.01.2004 року, тому при вирішенні спору необхідно виходити з норм КпШС України.

Положеннями ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За правилами ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Аналогічні положення містить і ст. 65 СК України щодо розпорядження майном подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї,

створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за

договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За умов, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 травня 1988 р. по 27 грудня 2010 р., спірна квартира була придбана ОСОБА_2 у червні 2001 року, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність обставин належності вказаного майна до роздільного майна подружжя відповідає зібраним по справі доказам в їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в тій частині, що письмова заява громадянина ОСОБА_11 від 03.04.2014 р. не є належним доказом на підтвердження набуття майна у власність за рахунок особистих коштів відповідача.

Так, позивач в судовому засіданні заперечував факт отримання коштів на придбання квартири від брата відповідача.

Про вказану обставину відповідач повідомила суду в листопаді 2014 р., надавши нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_11, громадянина Республіки Білорусь, що проживає в м. Мінську (а.с.46 т.3).

Як вбачається зі змісту вказаної розписки, ОСОБА_11 передав своїй сестрі ОСОБА_2 в червні 2001 р. грошові кошти в сумі 90 000 грн. на придбання квартири на ім'я останньої.

Разом з тим, як пояснила ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, брат передавав кошти потягом в доларах США. Коли вона приїхала їх забирала, кошти вже були в національній валюті Україні. За яких обставин та ким проводився обмін грошових коштів в потягу остання пояснити не могла.

Судом першої інстанції надано належну оцінку й розписці ОСОБА_1 від 10.10.2012 р., про те, що він зобов'язується передати свою долю в 1/3 частині, яка була спільно нажита за 21 рік сімейного життя при розподілі майна рівними частинами 1/3 йому, 1/3 дружині та 1/3 дочці, в тому числі земельної ділянки в Бородянці, оскільки остання підтверджує наміри особи щодо розпорядження своїми правами за наслідками поділу майна та не є письмовою згодою на відчуження належного йому майна в розумінні вимог ст. 369 ЦК України та 65 СК України.

Оскільки вказаний доказ правового значення для вирішення даного спору не має, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_4 та призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження факту написання її саме позивачем.

Враховуючи ту обставину, що позивач не оскаржує судове рішення в частині поділу майна в рівних частках, посилання ОСОБА_2 на недоведеність обставин вкладення грошових коштів позивача від продажу належної йому квартири в придбання спірної квартири на правильність висновків суду не впливає.

Є необґрунтованими й доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неможливість поділу майна без визнання недійсним правочину, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_3

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із п.п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

Оскільки між позивачем та нинішнім володільцем квартири ОСОБА_3 існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, позивач правильно обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред'явлення позову про витребування майна у добросовісного набувача.

Доводи апеляційних справ про неналежність обраного позивачем способу захисту є необґрунтованими.

Рішення суду у вказаній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи в цій частині, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині порушення судом норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування рішення суду, зважаючи на норми ч.3 ст.309 ЦПК України.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції не врахував, що останній є власником лише Ѕ її частини.

За таких підстав судове рішення в цій частині підлягає відповідній зміні.

В решті судове рішення сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 10 листопада 2014 року в частині вирішення спору про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 змінити.

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

[1] Справа №22-ц/796/1846/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кириченко Н.О.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.