ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2015 року Справа № 174/61/15-ц

п/с № 2/174/82/2015

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Левітіна О.Ю.

представника третьої особи Левченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дитини та стягнення моральної шкоди, третя особа у справі: Виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування; прокурор прокуратури м. Вільногірська, Дніпропетровської області, Грудєва Ю.І., яка в судове засідання не з'явилася,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 23.01.2015 року, позивач зазначив, що з жовтня 1999 року по жовтень 2012 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, ОСОБА_3.

Під час спільного проживання у нього та відповідачки народився син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Оскільки він та відповідачка не були зареєстровані як подружжя в органах реєстрації актів цивільного стану, відповідачка цим скористалася і без його зареєструвала сина ОСОБА_7 у відділі реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, як дитину у якого немає батька.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.07.2013 року він був визнаний батьком малолітнього, ОСОБА_7.

14.08.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області був складений актовий запис № 240, де він був записаний батьком ОСОБА_7.

Оскільки відповідач чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином, ОСОБА_7, він був вимушений у листопаді 2013 року звернутися з позовом у Вільногірський міський суд щодо усунення перешкод з боку відповідача в його спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_7. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.05.2014 року по цивільній справі № 174/1124/13-ц, яке набрало законної сили 08.07.2014 року, його позов був задоволений і відповідач була зобов'язана не чинити йому перешкоди у його спілкуванні з сином, ОСОБА_7, під час систематичних побачень три рази на тиждень, з яких два рази у будній день з 17.00 год. до 19.00 год. за його вибором, та один раз у вихідний день (суботу або неділю) з 10.00 год. до 20.00 год. за його вибором, за місцем його проживання: АДРЕСА_3, або житловому будинку АДРЕСА_4, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, без присутності відповідача, за попереднім повідомленням відповідача з його боку, також у період з червня по серпень кожного року йому було дозволено забирати сина на 14 діб підряд для спільного відпочинку без присутності ОСОБА_3 за попереднім повідомленням про це відповідача.

05.11.2014 року на виконання вищезазначеного рішення суду мною був отриманий виконавчий лист який я пред'явив на примусове виконання до відділу державної виконавчої служби Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

11.11.2014 року державним виконавцем ВДВС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Власенко Вікторією Григорівною була винесена постанова ВП № 45385428 про відкриття виконавчого провадження щодо зобов'язання відповідача виконувати рішення Вільногірського міського суду від 05.05.2014 року, щодо усунення перешкод шляхом забезпечення систематичним побачень три рази на тиждень між мною та сином, ОСОБА_7, а також в період з червня по серпень кожного року забирати мені сина на 14 діб для спільного відпочинку.

Однак, коли 11.12.2014 року державний виконавець ВДВС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Власенко Вікторія Григорівна, спільно з ним та двома понятими, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, вийшла за адресою проживання відповідача, щоб виконати рішення суду та забезпечити його спілкування з сином, ОСОБА_7, відповідач у їхній присутності відмовилися виконувати рішення суду, та заявила, що він може спілкуватися із сином тільки за її присутності.

Крім того, як він та присутні зрозуміли, відповідач оказує психологічний тиск на його малолітнього сина ОСОБА_7, спонукаючи дитину казати, що він начебто не бажає з ним спілкуватися.

Таким чином відповідач умисно не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, і продовжує чинити перешкоди у його спілкуванні з сином, ОСОБА_7, у порядку встановленому рішенням суду.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У відповідності зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У їхньому випадку невиконання відповідачем судового рішення про усунення перешкод у користуванні (спілкуванні) його з сином тягне наслідки, передбачені частинами 4 та 5 ст. 159 СК України.

Так, згідно ч.4 ст. 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Приймаючі до уваги зазначену норму, позивач вважає, що буде розумним та справедливим, якщо суд примусово відбере його сина, ОСОБА_7, від відповідача, та передасть йому для проживання з ним.

У свою чергу, як було встановлено судовим рішенням від 05.05.2014 року, за місцем проживання він характеризуюся позитивно, має добрий стан здоров'я, спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає і на обліку у психоневрологічному або наркологічному диспансері не перебуває, як не перебуваю на обліку у лікаря-нарколога та психіатра у Вільногірській центральній міській лікарні за місцем проживання.

Він є пенсіонером і отримує пенсію на пільгових умовах, при цьому розмір його пенсії вище заробітної плати відповідачки. Житлом він також забезпечений і може забезпечити житлом сина, ОСОБА_7, оскільки має на праві особистої приватної власності житловий будинок та квартиру.

Усі ці факти вже були встановлені судовим рішенням Вільногірського міського суду від 05.05.2014 року по цивільній справі яке набрало законної сили, а тому в силу ч.3 ст.61 ЦПК України вони не потребують доведення повторно.

Крім того, ухиляючись від виконання рішення суду щодо порядку спілкування його з сином, ОСОБА_7, відповідач спричинила йому моральну шкоду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 154 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Однак відповідач умисно ігноруючи приписи закону та рішення суду, яке набрало законної сили, позбавила його права на спілкування з сином, що у свою чергу спричиняє йому душевні страждання, і як наслідок цього спричинило йому моральну шкоду.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно ч.5 ст.159 СК України, особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів.

Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Компенсацію за спричинену йому моральну шкоду з боку відповідачки він оцінює у 5000 гривень.

Третьою особою ним визначений виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, оскільки згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», органами опіки та піклування є державні органи адміністрації районів, районів в містах Києві та Севастополі, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.»

Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11.

Доказами у підтвердження правомірності його позовних вимог є: рішення Вільногірського міського суду від 05.05.2014 року, постанова ВП № 45385428 про відкриття виконавчого провадження від 11.11.2014 року, показання свідків.

Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів.

Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою.

Керуючись ст.ст.3,109,118 ЦПК України, ст.ст. 141,154,159 СК України, ст.ст.16,23 ЦК України, позивач прохає:

1. Відібрати у ОСОБА_3 та передати йому для проживання з ним, його сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

2. Стягнути на його користь з ОСОБА_3 компенсацію за спричинену йому моральну шкоду, спричинену невиконанням судового рішення про усунення перешкод у його спілкуванні з його сином, ОСОБА_7, у розмірі 5000 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги та їх обгрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримали в повному обсязі. З їх додаткових пояснень витікає, що відповідачка ухиляється від виконання рішення суду і настроює сина ОСОБА_7 проти позивача, обзиває позивача алкоголіком, наркоманом, безпідставно звинувачує його у вчиненні насильства по відношенню до дитини, що вимоги ст. 170 СК України не мають відношення до спору.

Відповідачка та її представник, адвокат Левітін О.Ю., який не обмежений в його повноваженнях, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. З пояснень відповідачки витікає, що коли прийшли державний виконавець, поняті та ОСОБА_1, то його син сам не захотів іти з батьком, показав шнур, яким його батько раніше бив. До 25.01.2015 р. ОСОБА_1 не приходив і не узгоджував з нею питань, щодо спілкування з сином. Один раз до 11.12.2014 р. ОСОБА_1 дзвонив їй по телефону, щоб вона дала йому сина для того, щоб купити йому спортивну форму. Вона відповіла, що дитина хвора. Все це було після дня народження сина ОСОБА_7, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_8 р. При цьому, спортивна форма дитині не була потрібна, оскільки дитина звільнена від фізкультури. На її звернення ОСОБА_1 не надав грошей на придбання ліків для ОСОБА_7.

З пояснень представника відповідачки витікає, що позивач має право на систематичне спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, але тільки в присутності відповідачки, оскільки, дитина має ряд захворювань, які вимагають постійного догляду за дитиною та забезпечення її лікування. Окрім того, позивач не створив належних умов для проживання дитини в його житлі, сама дитина відмовляється спілкуватися з позивачем. Позивач сам не виконував рішення суду, оскільки не звертався до відповідачки з попередженнями, що буде брати до себе сина, в тому числі в літній період часу на спільний відпочинок, також він без попередження відповідачки спілкується з сином в школі. Стосовно того, що позивачка настроює дитину проти позивача, то це лише припущення позивача. Представник підтримав письмові заперечення на позов (а.с.39-40), в яких обґрунтовується відсутність підстав для застосування до вирішення спору вимог ст. 170 СК України.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що вона вбачає насамперед необхідність захисту, саме, інтересів дитини, сина сторін ОСОБА_7. Питання про передачу дитини позивачу є передчасним, враховуючи, що, згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1958 р., розлучення дитини і матері може бути в крайніх випадках. Відповідачка ж, як мати, виконує всі свої обов'язки належним чином. За висновком органу опіки та піклування визнано недоцільним передавати дитину позивачу.

Із наданих в судовому засіданні пояснень малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н., витікає, що він хоче жити з мамою, з батьком зустрічається в школі. З школи додому ходить сам. Коли батьки проживали разом з ним, було краще жити. Про собачку, якій папа перебив лапку, розповіла йому мама. Папа його питає, як справи. Мама каже про папу все погане. Мама ставить його в куток. Коли жили разом, то папа часто бив його проводом від праски. Були випадки, коли мама била його по попі. Були випадки, коли він не хотів розмовляти з папою по телефону. Папа приносив йому гранатовий сік в лікарню. Мама пропонувала йому погуляти з папою, він не захотів. Коли були на ставку, мама була в нетверезому стані і казала, щоб він ішов до ОСОБА_1. Коли ОСОБА_1 возив його на автомобілі, то від нього пахло горілкою. Телефон йому подарував ОСОБА_1.

Із показань свідка ОСОБА_12, знайомої ОСОБА_1, витікає, що влітку 2013 р. вона приходила до ОСОБА_1 в с. Посуньки, Верхньодніпровського району. Вдома були ОСОБА_4 і ОСОБА_13, які розповіли, що мати їх вигнала і вони живуть у ОСОБА_1 23.10.2014 р. ОСОБА_1 в її присутності дзвонив по телефону ОСОБА_3, щоб взяти ОСОБА_7, щоб купити йому спортивний костюм. ОСОБА_3 сказала, що не дасть дитину, що на рішення суду їй начхати. Дитину він не побачить. ОСОБА_1 включав гучний зв'язок і вона все чула.

Із показань свідка ОСОБА_13, яка є дочкою відповідачки ОСОБА_3, витікає, що ОСОБА_1 вона знає, оскільки близько 10 років вона з матір'ю, ОСОБА_3, проживала з ним в одній сім'ї. Їй відомо, що ОСОБА_1 хоче забрати у матері свого сина ОСОБА_7, а мама не віддає. ОСОБА_7 веде себе по різному: коли папа дає цукерки - папа потрібний, проте, як побачить ОСОБА_1, не хоче до нього підходити. ОСОБА_1 приходив до ОСОБА_7 на день народження та пізніше - з державним виконавцем. ОСОБА_1 дзвонив ОСОБА_7 по телефону, про що вони розмовляли вона не знає. ОСОБА_7 казав, що нікуди не хоче, оскільки у нього мультики. ОСОБА_1 звертався осінню 2014 р. до неї через старшу сестру, щоб вона вивела ОСОБА_7 на вулицю і він погуляє з ним.

Із показань свідка Власенко В.Г., державного виконавця Вільногірського МУЮ Дніпропетровської області, витікає, що на виконання рішення суду відповідно виконавчих документів, на початку грудня 2014 р. вона з участю понятих та ОСОБА_1 робила вихід за місцем проживання ОСОБА_3 На її пропозицію стосовно виконання рішення суду, ОСОБА_3 сказала, що рішення суду буде виконувати тільки за її присутності з дитиною.

Із показань свідка ОСОБА_11 витікає, що на початку грудня 2014 р. вона та ОСОБА_10 в якості понятих приймали участь при виході державного виконавця Власенко до боржника ОСОБА_3, стосовно виконання рішення суду із спілкування батька з дитиною. При цьому був присутній і батько дитини. В присутності матері хлопчик сказав, що не хоче бачитися з батьком, бо боїться. До приходу матері хлопчик казав, що не боїться батька. ОСОБА_3 говорила, що пропонувала батькові побачення с сином у її присутності. Також хлопчик приносив провід і казав, що ним батько бив його.

Із показань свідка ОСОБА_14 витікає, що вона знає сторони, як батьків ОСОБА_7, з яким проводить індивідуальне навчання з грудня 2014 р. ОСОБА_7 приходить в школи підготовленим. Батько 2-3 рази в неділю приходить в школу і зустрічається з ОСОБА_7 на перерві між уроками або після уроків. Бувало, що ОСОБА_7 ховався від батька, а потім все ж таки спілкувався з батьком. ОСОБА_1 говорив, що ОСОБА_7 ховався тому, що мати забороняє йому спілкуватися з батьком. Дитина слухає обох батьків. ОСОБА_1 приносив у школу мобільний телефон, щоб спілкуватися з сином. ОСОБА_3 повідомила, що дитині заборонено гратися з телефоном. ОСОБА_7 проходить програму за 1 клас, а за його віком слід проходити програму за 2 клас. ОСОБА_3 не забороняла спілкуватися ОСОБА_1 з ОСОБА_7 в школі.

Із показань свідка ОСОБА_15 витікає, що він є зятем ОСОБА_3 і йому відомо про те, що ОСОБА_1 хоче відсудити свого сина ОСОБА_7 у ОСОБА_3 Іноді він (свідок) відводить ОСОБА_7 до школи та забирає його із школи. В його присутності ОСОБА_1 грав в сніжки з ОСОБА_7. Вдруге він бачив ОСОБА_1, коли до ОСОБА_3 приходив державний виконавець, при цьому свідок чув, що ОСОБА_7 говорив, що не хоче жити у ОСОБА_1

Із показань свідка ОСОБА_10 витікає, що на початку грудня 2014 р. вона та ОСОБА_11 в якості понятих приймали участь при виході державного виконавця Власенко В.Г. до боржника ОСОБА_3, стосовно виконання рішення суду із спілкування батька з дитиною. З ними також був батько дитини ОСОБА_1 Вдома дорослих не було і хлопчик через двері повідомив, що двері відкривати не буде. Через деякий час прийшла ОСОБА_3 з дочкою. Їх впустили в квартиру, за виключенням ОСОБА_1 Хлопчик сказав, що ОСОБА_1 поганий, що він бив матір, при цьому хлопчик дивився на матір, яка говорила йому: ну кажи, кажи. У неї (свідка) склалося враження, що дитина перебуває під впливом матері. Хлопчик приносив шнур від праски та говорив, що саме ним ОСОБА_1 бив матір. ОСОБА_3 говорила, що раніше ОСОБА_1 приносив гроші на лікування сина, але вона відмовилася їх прийняти, що спілкування ОСОБА_1 з сином можливе лише в її присутності. Потім був складений акт, який всі підписали.

Вислухавши сторони, дослідивши в судовому засіданні надані докази, в тому числі, письмові, а саме:

- квитанцію від 18.12.2014 р. про сплату позивачем судового збору - 243.60 грн.; (а.с.1)

- копію аркушів паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_1; (а.с.4)

- копію рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.05.2014 р., з відміткою про набрання законної сили 08.07.2014 р., згідно якого суд вирішив: «Позов задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 р. н., уродженку м. Вільногірська, Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_1, зареєстровану за місцем проживання АДРЕСА_5, усунути перешкоди в участі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 р. н., уродженця с. Вільні Хутори, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованого за місцем проживання АДРЕСА_6, у вихованні його малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом забезпечення систематичних побачень між ним та сином.

Визначити систематичні побачення між ОСОБА_1 та його сином, ОСОБА_7, три рази на тиждень у вільний від його роботи час, два разу у будній день, з 17.00 год. до 19.00 год., за його вибором, та один раз у вихідний день (суботу або неділю) з 10.00 год. до 20.00 год. за його вибором, за місцями його проживання (квартира АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_4, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області), без присутності ОСОБА_3, за попереднім повідомленням ОСОБА_3 про це з його боку, також в період з червня по серпень кожного року дозволити йому забирати сина, ОСОБА_7, на 14 діб підряд для спільного відпочинку, без присутності ОСОБА_3, за попереднім повідомленням ОСОБА_3 про це з його боку.»; (а.с.5-9)

- копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.11.2014 р. ВП № 45385428; (а.с.10)

- довідку адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Дніпропетровській області від 30.01.2015 р., згідно якої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 р. н., зареєстрована за місцем проживання по АДРЕСА_7 в м. Вільногірську Дніпропетровської області; (а.с.14)

- копію аркушів паспорту громадянки України на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 р. н.; (а.с.35)

- копію виписного епікризу стосовно ОСОБА_7, який перебував на лікуванні з 12.02.2015 р. по 19.02.2015 р. в дитячій міській клінічній лікарні № 5 ДОР м. Дніпропетровська; (а.с.43)

- копію довідки комунального закладу Вільногірського центру первинної медико-санітарної допомоги від 08.05.2014 р. № 431, згідно якого дитина ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н. знаходиться під наглядом в центрі ПМСД м. Вільногірська з народження. Вага та розвиток відповідає віку. Простудними захворюваннями хворіє нечасто. Знаходиться на диспансерному обліку у лікаря - педіатра. Потребує регулярного обстеження та лікування, постійного спостереження в обласній дитячій лікарні вузькими спеціалістами. Дитині рекомендовано дієтичне харчування, звільнення від прибирання території школи, класу, польових робіт, уроків фізкультури, літньої практики. Рекомендовано максимально виключити контакт з пилом у побуті. Дитина постійно потребує протисудинні препарати та їх довготривалого прийому так як знаходиться на «Д» обліку у лікаря - невропатолога з ДЗ: епілепсія.(а.с.44)

- копію заяви ОСОБА_1 від 05.08.2014 р. про надання згоди на огляд ОСОБА_7 лікарем-психіатром та проходження комісії; (а.с.45)

- копію листа Управління соціальних служб для сім'ї,дітей та молоді Служби у справах дітей Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 08.08.2014 р. на адресу ОСОБА_3, про надання згоди ОСОБА_1 на проходження дитиною ОСОБА_7 лікарняної комісії та його бажання прийняти участь у проходженні комісії; (а.с.46)

- копію заяви ОСОБА_3 на адресу заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, директору ДСГП від 23.07.2014 р. про надання згоди на психіатричний огляд дитини ОСОБА_7, так як батько дитини не надає такої згоди; (а.с.47)

- копію витягу з протоколу № 1084-а діагностичного засідання ОПМПК від 28.10.2014 р., яким встановлено ОСОБА_7 медичний та психолого-педагогічний висновки та рекомендовано індивідуальну форму навчання за програмою 1 класу інтенсивної педагогічної корекції на 2014 -2015 навчальний рік; (а.с.48)

- копію довідки № 130 про доходи ОСОБА_3 з філії Вільногірський ГМК ДП ОГХК від 06.03.2015 р. (а.с.49)

- копію довідки № 288 про доходи ОСОБА_3 з філії Вільногірський ГМК ПрАТ «Кримський Титан» від 06.03.2015 р. (а.с.50)

- копію медичної довідки про перебування ОСОБА_7 на лікуванні з 12.02.2015 р. по 19.02.2015 р.; (а.с.51)

- копію рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області № 150/0/7-15 від 08.04.2015 р., згідно якого виконком вирішив: вважати недоцільним відібрання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н., у матері, ОСОБА_3, та передачу для проживання з батьком, ОСОБА_1 (а.с.75) - та оцінивши зазначені доказі в їх сукупності та взаємозв'язку, керуючись законом, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

Згідно ст.ст.10,11,60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 61 ЦПК України: 1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 2. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 3. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач та відповідачка є батьками дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н., який народився у сторін в період їх спільного проживання як чоловіка та жінки без укладення шлюбу, що підтверджується копією рішення суду від 05.05.2014 р. та не заперечується сторонами.

Малолітній ОСОБА_7 постійно проживає разом з матір'ю, відповідачкою ОСОБА_3, на користь якої за рішенням суду стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на утримання дитини, що взаємно визнається сторонами.

Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.05.2014 р., що набрало законної сили 08.07.2014 р., суд зобов'язав відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні позивача з його малолітнім сином ОСОБА_7, який постійно мешкає з відповідачкою, та установив порядок цього спілкування, а саме, що спілкування повинне відбуватися за відсутності матері дитини, тобто відповідачки.

Суд вважає доведеним факт умисного ухилення відповідачки від виконання рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.05.2014 р. стосовно безперешкодного забезпечення участі позивача у спілкуванні та вихованні їх спільної дитини, малолітнього ОСОБА_7, в тому порядку, який передбачений саме рішенням суду, а саме у можливості спілкування позивача з його малолітнім сином за відсутності відповідачки. Даний факт підтверджується показаннями свідків та визнанням його самою відповідачкою, яка в присутності понятих та державного виконавця 11.12.2014 р. категорично заявила, що побачення сина ОСОБА_7 з його батьком ОСОБА_1 буде можливим лише у її присутності. Цю ж свою позицію відповідачка підтвердила в судовому засіданні, всупереч вимогам ст. 14 ЦПК України, якою передбачено, що: 1. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 2. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Посилання відповідачки, як на підставу для невиконання нею судового рішення, на те, що малолітній ОСОБА_7 має ряд хронічних захворювань і що тільки вона знає як його лікувати та доглядати, суд не приймає, враховуючи, що ОСОБА_7 з відома відповідачки неодноразово залишається вдома один, до школи його супроводжують сторонні особи, із школи нерідко він прямує додому один, з чого витікає, що відповідачка дещо перебільшує значення захворювань у дитини та догляду за нею, не враховуючи, що обидва батьки мають рівне право на участь у спілкуванні та вихованні дитини, а також несуть рівні батьківські обов'язки та відповідальність, як за належне виховання дитини так і за забезпечення належного стану її здоров'я. При цьому суд бере до уваги висновки за рішенням суду від 05.05.2014 р., а саме: що відповідачка має можливість і зобов'язана повідомити батька дитини про необхідність дотримання певних умов перебування дитини у позивача, які стосуються відомих їй рекомендацій, наданих лікарями, в тому числі, і стосовно забезпечення прийому ліків, дотримання певної дієти; позивач також має право та зобов'язаний дбати про здоров'я дитини і з цією метою звертатися з дитиною до медичних закладів для з'ясування стану здоров'я дитини та вжиття необхідних заходів до її лікування; із показань сімейного лікаря витікає, що захворювання, які має малолітній ОСОБА_7, не є перешкодою для його спілкування з батьком, необхідно лише забезпечити належне лікування дитини.

Посилання відповідачки та її представника на те, що малолітній ОСОБА_7 сам не бажає бути з батьком, суд не приймає, оскільки цьому суперечить той факт, що дитина все ж таки йде на контакт і бачиться з батьком в школі і це має системний характер. Як пояснив сам ОСОБА_7, мама каже йому про батька все погане, тому є підстави вважати, що відповідачка, наряду з позитивним впливом, використовує свій вплив на дитину для формування у дитини ворожнечого ставлення до батька, тобто позивача ОСОБА_1, для чого дитині повідомляються тільки негативні моменти із поведінки ОСОБА_1, в тому числі і такі факти, які викликають сумнів в їх дійсності, зокрема стосовно застосування позивачем фізичного насилля до дитини та здійснення в її присутності дій, які можливо визначити як жорстоке поводження з тваринами. Тому суд доходить висновку, що між позивачем, як батьком, та його сином ОСОБА_7 існують нормальні родинні зв'язки, що дитина проявляє прихильність до батька, а батько проявляє належним чином свої почуття до дитини та намагається максимально приймати участь в утриманні та вихованні дитини, при цьому ніяких негативних наслідків для дитини від спілкування з батьком не настає.

Посилання відповідачки та її представника на те, що відсутні підстави для відібрання малолітнього ОСОБА_7 у відповідачки, відповідно до обставин, визначених ст. 170 СК України, суд не приймає, оскільки ці обставини не були заявлені і не обґрунтовувалися позивачем в позові, тобто положення зазначеної правової норми не відносяться до предмету даного спору.

Заперечуючи проти позову, відповідачка, на думку суду, не довела в судовому засіданні наявність таких фактів та обставин, які б свідчили про те, що внаслідок спілкування батька з дитиною, для дитини наступали чи можуть наступити негативні наслідки, як стосовно стану здоров'я так і стосовно вихованості дитини, які згідно закону можуть бути підставою для обмеження побачень батька з дитиною наодинці, без присутності інших осіб, в тому числі матері дитини. Тому суд вважає встановленим, що даних про те, що внаслідок спілкування позивача ОСОБА_1 з його малолітнім сином ОСОБА_7, для останнього виникають якісь негативні наслідки, не встановлено, враховуючи також обставини встановлені рішенням суду від 05.05.2014 р.

Суд вважає встановленим, що основним мотивом ухилення відповідачки від виконання рішення суду є наявність між нею та позивачем гострих неприязненних стосунків, які, головним чином, вона ж і культивує, настроюючи дитину проти батька та не надаючи згоди на побачення дитини з батьком за її відсутності, що суперечить вимогам ст. 157 СК України та рішенню суду, а також порушує і право дитини на її спілкування з батьком.

Разом з тим, суд вважає обґрунтованим висновок органу опіки та піклування стосовно того, що малолітнього ОСОБА_7 недоцільно передавати для проживання позивачу ОСОБА_1, враховуючи, що відповідачка в повному обсязі виконує свої батьківські обов'язки стосовно виховання та догляду за дитиною, про що свідчить ряд показань свідків та медичні документи про опікування відповідачкою стосовно здоров'я дитини, що дитина має тісний психологічний зв'язок з відповідачкою, як матір'ю, що дитина має достатньо звичний та усталений образ життя і в судовому засіданні заявила, що хоче проживати з матір'ю. Тому, враховуючи, насамперед, інтереси малолітнього ОСОБА_7, суд доходить висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про передання йому дитини для проживання з ним, оскільки ризик заподіяти дитині шкоди, в разі передачі її позивачу, в даному випадку має значну вірогідність, обумовлену саме зміною умов проживання та порушенням тісного зв'язку дитини з матір'ю.

Разом з тим, суд доходить висновку, що внаслідок умисного невиконання рішення суду, відповідачка цими діями спричинила позивачу суттєву моральну шкоду, що виразилося в значних моральних стражданнях позивача, який протягом тривалого часу, добивався визнання його батьком малолітнього ОСОБА_7, після чого, коли це питання було вирішене, тривалий час приймає заходи до можливості його безперешкодної участі у спілкуванні з малолітнім сином та у його вихованні. Тобто діями відповідачки порушуються батьківські права позивача на участь у спілкуванні та вихованні його дитини, враховуючи, що позивач надає відповідачці матеріальну допомогу на утримання сина ОСОБА_7, сплачуючи аліменти за рішенням суду та пропонуючи відповідачці іншу матеріальну допомогу, зокрема придбати сину спортивний костюм, від чого відповідачка відмовилась.

Враховуючи значимість порушених прав для позивача, глибину перенесених ним душевних страждань, враховуючи, що позивач частково реалізував ці права під час систематичних побачень з сином в школі, проти чого відповідачка не заперечувала та не робила перешкод, суд вважає, що в грошовому вимірі компенсацію позивачу за спричинену моральну шкоду слід визначити у меншому розмірі, ніж він прохає, а саме в сумі - 1000.00 грн., що буде відповідати вимогам справедливості та розумності.

Згідно ст. 141 СК України, 1. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 150 СК України:1. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. 2. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 3. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 4. Батьки зобов'язані поважати дитину. 5. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. 6. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. 7. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно ст. 152 СК України: 1. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. 2. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. 3. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. 4. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Згідно ст. 153 СК України: 1. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 151 СК України, 1. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. 2. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. 3. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно ст.155 СК України, 1. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. 2. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 3. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. 4. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.157 СК України, 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Згідно ст. 159 СК України: 1. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. 4. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 5. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно ст.160 СК України: 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст.161 СК України: 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, не суперечать закону та фактичним обставинам справи, не порушують прав та законних інтересів малолітньої дитини та інших осіб, проте в інтересах дитини позов слід задовольнити частково, у вище зазначених судом розмірах.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, та ЗУ «Про судовий збір», судові витрати у справі, в виді судового збору - 243.60 грн., слід покласти на сторони в рівних частках, тобто пропорційно розміру вимог, які задоволені, та розміру вимог, в задоволенні яких відмовлено, стягнувши з відповідачки, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 - 121.80 грн., для відшкодування ? частини судових витрат в виді судового збору, та поклавши іншу 1/2 частину цих же судових витрат, тобто, 121.80 грн., на позивача, ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215, 222, 223, 292-294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

1. Відмовити у відібранні у ОСОБА_3 та передачі ОСОБА_1 для проживання з ним, його сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

2. Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 р. н., уродженки м. Вільногірська, Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за місцем проживання АДРЕСА_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 р. н., уродженця с. Вільні Хутори, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованого за місцем проживання АДРЕСА_6, компенсацію за спричинену йому моральну шкоду, внаслідок невиконання судового рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05 травня 2014 р., про усунення перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з його сином, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н., - у розмірі 1000.00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок).

Судові витрати у справі, в виді судового збору - 243.60 грн., покласти на сторони в рівних частках, тобто пропорційно розміру вимог, які задоволені, та розміру вимог, в задоволенні яких відмовлено, стягнувши з відповідачки, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 - 121.80 грн., для відшкодування ? частини судових витрат в виді судового збору, та поклавши іншу 1/2 частину цих же судових витрат, тобто, 121.80 грн., на позивача, ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення сторонам, третій особі та прокурору.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.