АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Кусяк М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2014 року,

встановила:

В серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 872,85 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 червня 2014 року складало 10 320 гривень.

Посилалося на те, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору від 8 серпня 2007 року останній отримав кредит в сумі 790 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 проценти на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором відповідач станом на 30 червня 2014 року має заборгованість в сумі 872,85 долари США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 268,94 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 306,07 доларів США, заборгованість по пені та комісії за користування кредитом в сумі 216 доларів США та штраф в сумі 81,84 долари США.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору від 8 серпня 2007 року останній отримав кредит в сумі 790 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 проценти на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором відповідач станом на 30 червня 2014 року має заборгованість в сумі 872,85 долари США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 268,94 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 306,07 доларів США, заборгованість по пені та комісії за користування кредитом в сумі 216 доларів США та штраф в сумі 81,84 долари США.

Останній платіж відповідачем проведено 24 грудня 2009 року, тобто в межах дії картки і в подальшому жодного платежу ним не вносилось. Документального підтвердження надання відповідачу картки з новим строком дії позивачем до суду не надано, тобто посилання позивача на те, що строк дії карти відповідача було продовжено є безпідставним та таким, що не відповідає матеріалам справи та ґрунтується та припущеннях.

Посилання позивача на те, що дані правовідносини між сторонами не припинилися і тривають до повного погашення відповідачем кредиту є безпідставними, оскільки це суперечить правилам частини 1 статті 251 ЦК України та частині 1 статті 252 ЦК України, згідно якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

З матеріалів справи вбачається, що питання про збільшення строку позовної давності між сторонами не вирішувалось.

Початком перебігу строку позовної давності у межах якого ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно було звернутися до суду із даним позовом є дата закінчення терміну дії платіжної картки, а отже і кредитного договору, а саме серпень 2009 року. Позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 18 серпня 2014 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

Клопотання від позивача про поновлення строку не надходило. ОСОБА_1 до суду була заява про застосування строку позовної давності.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Частиною 1 статті 624 ЦК України встановлено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» 18 грудня 2009 року N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно пункту 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012, № 5 при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору від 8 серпня 2007 року останній отримав кредит в сумі 790 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 проценти на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання обов'язків за кредитним договором відповідач станом на 30 червня 2014 року має заборгованість в сумі 872,85 долари США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 268,94 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 306,07 доларів США, заборгованість по пені та комісії за користування кредитом в сумі 216 доларів США та штраф в сумі 81,84 долари США.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що у відповідача є заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 872,85 долари США.

Також правильним є висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги про те, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про пропуск позивачем строку позовної давності.

При цьому на думку апелянта суд не врахував, що відповідачу була видана нова платіжна картка, строк якої встановлено до серпня 2011 року, а отже з цього моменту розпочинається перебіг строку позовної давності.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Оскільки з моменту укладення договору сторони не ініціювали питання про припинення договору він неодноразово автоматично пролонгувався і продовжує свою дію на сьогоднішній день.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу ІІ Правил користування платіжною карткою Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримав картку 09 серпня 2007 року. Дія картки закінчилась 10 серпня 2008 року. З позовом до суду банк звернувся лише 13 серпня 2014 року.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений.

Саме таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в своїй постанові від 12 листопада 2014 року № 6-167 цс14.

Як вбачається з матеріалів справи після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів, а боржник своїх зобов'язань за договором не виконав.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачу була надана нова платіжна картка строк дії якої був до серпня 2011 року.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: