Справа № 227/3411/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 ічня 2015 року. м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Притуляка С.А.,

при секретарі - Коверченковій М.О.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Білозерська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позов до ОСОБА_3, в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона була дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4, який був основним наймачем квартири за адресою АДРЕСА_1, на підставі ордеру №453, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів м.Білозерське 13.01.1986 р. З 12.12.2001р. позивач, за згодою наймача, була зареєстрована за вказаною адресою.

Відповідач є сином померлого ОСОБА_4, також зареєстрований у спірній квартирі, однак з 2004 року по теперішній час у ній фактично не проживає.

Посилаючись на положення ст..ст.71-72 ЖК Української РСР, відсутність відповідача у спірній квартирі з 2004 року без поважних причин, а також на те, що наявність реєстрації відповідача змушує позивача нести додаткові витрати за оплату комунальних послуг та позбавляє позивача можливості переоформити договір найму на своє ім'я, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Також позивач у судовому засіданні 22.12.2014р. пояснив, що пропонувала відповідачеві переоформити особовий рахунок на неї, оскільки на даний момент його оформлено на померлого ОСОБА_4. При цьому позивач зазначила, що відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг, всі ці витрати несе позивач. Крім того, між сторонами виникало питання щодо приватизації спірної квартири та її поділу, за пропозицією відповідача, однак, позивач відмовилася від цього, зазначивши, що бажає переоформити особовий рахунок на себе, оскільки вона фактично сплачує комунальні послуги, і в такому разі відповідач залишається зареєстрованим у спірній квартирі, вона проти цього заперечувати не буде. Втім, на даний момент дане питання сторонами врегульовано не було.

Крім того, позивач пояснила, що зверталася до Білозерської міської ради з метою вирішення питання щодо переоформлення особового рахунку на неї, однак, їй було відмовлено в цьому, та порадили звернутися до суду із позовом про зняття відповідача з реєстрації. При цьому письмових доказів такого звернення позивачем надано не було.

Як пояснила позивач, вона не претендує на спірну квартиру та не бажає оформлювати право власності на неї, заповідати її своїм дітям тощо, дана квартира їй потрібна, щоб дожити в ній до кінця своїх днів, після чого вона мала б залишитися відповідачеві.

На питання суду, чи намагалися сторони розподілити особовий рахунок таким чином, щоб обидві сторони порівну сплачували комунальні платежі, позивач відповіла, що впевнена в тому, що відповідач нічого сплачувати не буде, а тому такого розподілу не було.

Відповідач зазначив, що його прохання позивач відмовлялася надавати квитанції на оплату комунальних послуг.

Представник позивача зазначив, що з моменту смерті батька відповідача і по даний час, відповідач не оплачував комунальні послуги та не намагався взяти в ЖЕК відповідні квитанції.

Відповідач у судовому засіданні та наданих через канцелярію суду письмових запереченнях проти позову заперечував в повному обсязі, зазначаючи, що у спірній квартирі народився та виріс. З 2004 року він працює будівельником в м.Харкові, знімає там квартиру, при цьому регулярно, приблизно раз на місяць приїжджав до батька, за його життя, проживаючи при цьому у його квартирі. З 2004 року по 2007 рік він приїжджав до батька частіше, приблизно раз на тиждень. Після смерті батька він також приїжджав та продовжує приїжджати до спірної квартири, при цьому пропонував позивачеві взяти на себе половину витрат на оплату комунальних послуг, просив надати йому квитанції для оплати, однак, позивач відмовилась від таких пропозицій. В м.Харкові він мешкає у дружини, зареєструвати там своє місце проживання він не має можливості. Відповідач вважає вказані обставини поважними причинами його відсутності за місцем реєстрації. Крім того, відповідач зазначав, що коли приїхав у 2014 році і намагався потрапити до спірної квартири, цього зробити не зміг, оскільки квартира була зачинена та двері ніхто йому не відкрив, у зв'язку з чим він був вимушений зупинитися у сестри, яка також мешкає у м.Білозерське.

Представник третьої особи - Білозерської міської ради у судове засідання не з'явився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що відповідач дійсно працює та мешкає в м. Харкові в орендованій квартирі та регулярно приїжджав та продовжує приїжджати в м.Білозерське, в якому він народився та виріс, приблизно раз на місяць. За адресою АДРЕСА_1 відповідач мешкає з дитинства. З 2004 року поїхав на роботу до м.Харкова.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що допомогала виховувати відповідача після смерті його матері у 1989 році. Підтвердила, що відповідач пропонував позивачеві взяти на себе половину витрат на оплату комунальних послуг, однак, позивач відмовилась від таких пропозицій. Також свідок зазначила, що між позивачем та відповідачем вже давно склалися неприязне ні відносини. Вказувала на те, що позивач не пускала відповідача до спірної квартири, коли він приїжджав, в тому числі ще за життя батька, під різними приводами.

Свідок ОСОБА_7, яка є рідною сестрою відповідача, пояснила, що із позивачем у них із братом майже спочатку склалися неприязне ні стосунки, мало місце непорозуміння. У 2004 році відповідач поїхав на заробітки до м.Харкова, при цьому регулярно, приблизно раз на місяць приїжджав до батька. Після смерті батька його стосунки з позивачем погіршилися і з цього часу позивач перешкоджала йому потрапити до квартири. Позивач запропонувала відповідачеві переоформити право на користування спірною квартирою таким чином, щоб вона стала головним наймачем, на що відповідач відмовив, оскільки сам бажав стати наймачем та запропонував позивачеві взяти на себе половину витрат на оплату комунальних послуг, однак, позивач відмовилась від таких пропозицій.

Свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою позивача, знає її з 2008 року, пояснила, що мешкає за адресою АДРЕСА_2. Відповідача бачить вдруге, перший раз бачила на похованні його батька. Того, що відповідач приходив за вказаною адресою вона не бачила.

Свідок ОСОБА_9, яка є сусідкою позивача, пояснила, що мешкає за адресою АДРЕСА_1 Відповідача бачила рідко за вказаною адресою, постійно останнім часом відповідач не мешкав постійно у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_10, яка є сусідкою позивача, пояснила, що мешкає за адресою АДРЕСА_1 і не бачила відповідача за даною адресою.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, судом встановлено наступне.

13.01.1986р. Виконкомом міської ради народних депутатів м.Білозерське було видано ОСОБА_4, родина якого складається з 5 осіб, ордер №453 на право зайняття 3 кімнат в квартирі АДРЕСА_1

Згідно пояснень відповідача, показань свідків та даних, що містяться в особовому рахунку НОМЕР_1 родина ОСОБА_4 складалася з батьків відповідача, його брата та сестри.

Мати відповідача - ОСОБА_11 померла, що підтверджується поясненнями відповідача, показаннями свідків та сторонами не заперечувалося.

Згідно особового рахунку НОМЕР_1 з 12.12.2001р. у спірній квартирі зареєстровано позивача, а 18.02.2009р. між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2

Як встановлено судом, право власності на спірну квартиру, в тому числі шляхом приватизації, не оформлювалося. В ордер №453 на право зайняття житлової площі позивач не входила.

З 2004 року відповідач поїхав до м.Харкова працювати і перебуває там по теперішній час, мешкаючи у орендованій квартирі. У власності іншого житла не має.

Посилаючись на положення ст..ст.71-72 ЖК Української РСР, відсутність відповідача у спірній квартирі з 2004 року, тобто більше шести місяців, без поважних причин, відсутність домовленості з відповідачем щодо поділу особового рахунку та переоформлення договору найму, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в процедурі набуття прав на житло, збереженні набутих прав членами сім'ї наймача жилого приміщення (ст. 64 Житлового кодексу Української РСР).

Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст..61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином,на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР члени сім,ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім,ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім,ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи перестали бути членами сім,ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім,ї.

За приписами ст.65 Житлового кодексу Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім,ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім,ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім,ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщеннямосіб, які вселилися до наймача,повинен з'ясувати, чи додержано встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем проживання осіб, що вселилися, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами його сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Факт вселення позивача у спірну квартиру, її проживання там з 2001 року сторонами не оспорювався.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.106 Житлового кодексу Української РСР повнолітній член сім,ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім,ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому члену сім,ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім,ї наймачем за договором найма спір може вирішено у судовому порядку.

Дана правова норма кореспондується з ч.ч.1, 2 ст.824 Цивільного кодексу України, відповідно до яких на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найма жилого приміщення може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть бути усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб.

При цьому сторонами у договорі найму жилого приміщення є наймач - фізична особа та наймодавець - орган місцевого самоврядування. Наймодавцями жилих приміщень у будинках державного та громадського житлових фондів є орган місцевого самоврядування, який уповноважує житлово-експлуатаційні організації, а у разі їх відсутності - підприємства, установи, організації.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд України в постанові від 12.06.2013р. у справі №6-32ці13).

У судовому засіданні 22.12.2014р. позивач фактично визнала ту обставину, що спір між нею та відповідачем полягає саме в оплаті нею самостійно комунальних послуг у збільшеному, у зв'язку із реєстрацією відповідача в квартирі, розмірі.

У судових дебатах 29.01.2015р. позивач також вказувала на те, що підставою її звернення до суду за захистом свого права стала необхідність змінити особовий рахунок, оскільки усі квитанції приходять на ім'я померлого ОСОБА_4 Вона чекала поки відповідач надасть свою згоду на зміну особового рахунку більше одного року, однак, не дочекавшись її, за порадою Білозерської міської ради, звернулася до суду із даним позовом.

Представник позивача також у судовому засіданні вказувала, що спірним питанням між сторонами є переоформлення особового рахунку та договору найму після смерті ОСОБА_4

При цьому сам представник позивача у судових дебатах зазначала, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом порушеного права, обравши при цьому адекватний порушенню спосіб захисту.

Таким способом захисту представник вважає саме визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача та її представника з огляду на наступне.

Дійсно, за приписами ст..71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Однак, з огляду на встановлені судом підстави звернення позивача до суду із даним позовом, сам по собі факт наявності реєстрації відповідача у спірній квартирі та його відсутність за місцем реєстрації більше шести місяців не порушує прав позивача. Про це свідчать також особисті пояснення позивача, згідно яких вона не претендує на спірну квартиру та не бажає оформлювати право власності на неї, заповідати її своїм дітям тощо, дана квартира їй потрібна, щоб дожити в ній до кінця своїх днів, після чого вона мала б залишитися відповідачеві.

Порушення прав позивача обумовлено оформленням особового рахунку на померлого ОСОБА_4 та тим, що наймачем спірної квартири є також померлий ОСОБА_4

Як вже зазначалося судом, зміна договору найму потребує, в тому числі, й згоди наймодавця, яким є орган місцевого самоврядування, який уповноважує житлово-експлуатаційні організації, а разі відмови наймодавця у визнанні члена сім,ї наймачем за договором найма спір може вирішено у судовому порядку.

Доказів звернення позивача до наймодавця із заявою про зміну договору найму, переоформлення (поділу) особового рахунку на спірну квартиру, позивачем надано не було, як не було надано й відмови наймодавця здійснити такі зміни, в тому числі у зв'язку із незгодою відповідача. Взагалі позивачем не надано будь-яких доказів його спроб змінити договір найму (переоформити/поділити особовий рахунок) на спірну квартиру у встановленому законом порядку.

Позивач, всупереч вимог ст..ст.10, 61 ЦПК України, не обґрунтував належними, допустимими доказами та не навів переконливих аргументів того, яким чином визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відновить або захистить права позивача, які він вважає порушеними. Як це вплине на питання зміни договору найму та особового рахунку.

Крім того, мотивуючи позовні вимоги та обґрунтовуючи таким чином порушення свого права, позивач посилається на здійснення нею оплат самостійно комунальних послуг у збільшеному, у зв'язку із реєстрацією відповідача в квартирі, розмірі.

Однак, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, а саме фактичного понесення позивачем витрат на утримання спірної квартири, нею не надано.

За приписами ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З клопотанням про витребування будь-яких доказів сторони до суду не зверталися.

Витребування ж доказів на підтвердження позиції однії із сторін за ініціативою суду порушувало б принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

При цьому, згідно наявного в матеріалах справи особового рахунку НОМЕР_1 у спірній квартирі, як член сім'ї наймача, зареєстрований, зокрема, й відповідач, у зв'язку з чим в разі утворення заборгованості з оплати комунальних послуг, відповідні вимоги можуть бути пред'явлені і до нього теж.

Крім того, як вказував відповідач та підтвердили свідки, відповідач пропонував позивачеві взяти на себе половину витрат на оплату комунальних послуг, однак, позивач відмовилась від таких пропозицій.

З огляду на наведене, враховуючи те, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту права, яке вона вважає порушеним і такий спосіб захисту не здатний відновити або захистити це право, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності зі ст..88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст.61, 64, 65, 71, 106 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст.10, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Білозерська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

29.01.2015