АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/238/15 Справа № 206/5562/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Петренко І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Макарова М.О.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила ухвалити рішення, яким:

- визнати за нею право на 1/3 частку від 1/4 частини квартири, яка розташована в АДРЕСА_3, якою володіє її батько ОСОБА_3

- визнати за нею право на 1/3 частку від 1/4 частини квартири, яка розташована в АДРЕСА_3, якою володіє її мати ОСОБА_4

- визнати за нею та відповідачами право на 1/6 частини квартири за кожним окремо, яка розташована в АДРЕСА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що її батьками є відповідачі по справі, які 26 вересня 1992 року уклали шлюб, який було розірвано 09 лютого 2011 року.

27 вересня 2000 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, нею та ОСОБА_5 була приватизована квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 шляхом приватизації отримав 41/100 частини квартири. Позивачка, на той час малолітня дитина, та відповідачі по справі отримали 59/100 частини квартири. Згодом , відповідачі та ОСОБА_5 за спільною згодою прийняли рішення продати вище вказану квартиру. Дозвіл органу опіки і піклування було отримано її батьками на продаж її частки, після чого вищезазначена квартира була продана.

Після продажу квартири за адресою, АДРЕСА_1 відповідачі та ОСОБА_5 придбали квартиру за адресою АДРЕСА_3.

Однак , договір купівлі продажу було складено на ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , чим порушено при цьому право позивачки на власність, як право малолітньої дитини. Отже, після продажу квартири АДРЕСА_1 , в якій вона мала законні 1/3 частку частини квартири від 49/100 частин її ( , яка припадала на долю її батьків та її після приватизації, ) та придбання іншої квартири за адресою АДРЕСА_3 права її , як малолітньої дитини, були суттєво порушені. На той час позивачка була малолітньою дитиною та не розуміла дій своїх батьків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та дідуся ОСОБА_5.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

Так як батьки позивачки після складання договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 позбавили її законного права на житло позивачка просить задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з 26 вересня 1992 року знаходились у шлюбі , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу , актовий запис № 1162 ( ар. сп. 8) , який було розірвано 09.02.2011 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ( ар. сп. 9).

Від шлюбу відповідачі мають доньку - ОСОБА_2 ( ар. сп. 7) - позивачку по даній справі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.04.2001 року ОСОБА_5, дід позивача, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діяла також в ах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , продали належну їм на підставі Свідоцтва про право на власність на житло № 1/798-200 від 27.09.2000 року, квартиру АДРЕСА_1, в якій 49/100 и належало ОСОБА_5, 59/100 частини - сторонам по даній справі ( ар. сп.10).

На отримані від вище вказаного продажу гроші , на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2001 року , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ( ар. сп.12) придбали квартиру АДРЕСА_3.

Дані обставини викладені у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 , треті особи : Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , АНД відділ у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України про визнання угоди частково дійсною та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спільну сумісну власність.

Вище вказаним рішенням ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог було відмовлено , а позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені і за нею було визнано право власності на 1/4 частину спірної квартири, оскільки придбана ОСОБА_3 частина квартири була спільною сумісною власністю подружжя. ( ар. сп. 17-21).

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того , що оскільки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року , яким були розподілені частки спірної квартири, не оскаржувалось , а отже позивач була згодна з його змістом, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 24 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, є дійсним та чинним. Вимоги про його недійсність позивачем не ставились, у той час як відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак , повністю погодитись з такими мотивами відмови в задоволенні позовних вимог не можна, в зв»язку з чим колегія суду вважає за необхідне змінити мотивування відмови в задоволенні позовних вимог.

Як зазначалось вище рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року , були задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 і за нею було визнано право власності на 1/4 частину спірної квартири, оскільки придбана ОСОБА_3 частина квартири була спільною сумісною власністю подружжя. Однак , розподілення часок у спірній сумісній власності даним рішенням виконано не було.

На даний час договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 24 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно якого власниками даної квартири по 1/2 частині є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , є дійсним та чинним та за вище вказаним рішенням власником 1/4 частини являється ще і ОСОБА_4 , яка свою частину власності не зареєструвала , яка вона пояснювала у суді апеляційної інстанції. Виходячи з наведеного , при наявності рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_4 об»єкт власності має більш ніж одиницю об»єму. Виходячи з наведеного , звернення ОСОБА_2 до суду являється передчасним.

Однак , як вбачається з матеріалів справи № 199/550/13ц , витребуваним та вивченим судом апеляційної інстанції , по розгляду позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7 , треті особи : Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , АНД відділ у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України про визнання угоди частково дійсною та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спільну сумісну власність , провадження за ним було відкрито 13 січня 2013 року .

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на час залучення її до участі в дані справі вже була повнолітньою особою . Нею не визнавались вимоги заявлені ОСОБА_5 , однак повністю визнавались вимоги заявлені ОСОБА_4

ОСОБА_2 не скористалась правом на захист своїх інтересів , до суду , а ні з якими позовними вимогами не зверталась , з рішенням суду погодилась і не оскаржувала його.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те , що батьками були безпідставно порушені її майнові права та інтереси , за захистом яких вона звернулась у даній справи визнати обґрунтованими , виходячи з вище наведеного не можна.

Так , згідно до положень ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково .

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року змінити в частині обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення , але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

-М.О.Макаров