07.07.2015 Єдиний унікальний № 371/836/15-ц
Провадження 2/371/310/15
Іменем України
7 липня 2015 року Миронівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Гаврищука А.В.,
за участю секретаря - Годжаєвої З.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миронівка в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач) у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №K2XRF123360522 від 11.10.2007, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 4270,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється
За наведених обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №K2XRF123360522 від 11.10.2007, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 4270,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на вищевказані умови договору, про що свідчить підпис відповідача /а.с.5-8/.
ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», у звязку із чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача із Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» /а.с.13/.
Позивач свої зобовязання за договором виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а саме: 4270,00 грн.
Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов.
При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш, ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.
Вказана заборгованість складається з наступного:
●2517,22 заборгованість за кредитом;
●96,75 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом;
●1661,95 заборгованість по комісії за користування кредитом;
●500,00 грн. штраф (фіксована частина);
●1284,59 грн. штраф (процентна складова).
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного законодавства у сфері кредитних зобовязань.
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК).
Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК).
За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК).
Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови, якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконує, у позивача виникло право звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Разом з тим, відповідач подав до суду заяву, у якій просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строків позовної давності, посилаючись на те, що заяву на видачу кредитної картки ним було подано у 2007 році, платежі по кредитній картці він востаннє здійснював у 2008 році, а тому на даний час минуло вже більше 7 років.
Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Згідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Водночас п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неуйстоки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років /а.с.8/.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості, востаннє платежі по кредитній картці відповідач здійснював 17.03.2008. Позивач дізнався про порушення своїх прав 06.04.2008 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу /а.с.4/.
До суду позивач звернувся 07.04.2015 року, таким чином, на момент подачі позову до суду з моменту виникнення у позивача права на стягнення заборгованості минуло 7 років.
Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.31 постанови від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин", праховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити із того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).
Згідно п.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строків позовної давності.
На підставах вищевказаного, ст.ст. 256-257, 261, 266, 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 224-226 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Миронівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис ОСОБА_2

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В. Гаврищук