Справа № 2-2433/12 Головуючий у І інстанції Волчок А. Я.
Провадження № 22-ц/780/631/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь
Категорія 47 02.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів Мережко М.В., Фінагєєва В.О.,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Енергобанк" на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договору дарування недійсним , -

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на таке.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2012 року було встановлено факт спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 1997 року.

За час спільного проживання ними було набуто наступне нерухоме майно, яке, на думку позивача, є спільною сумісною власністю.: житловий будинок № 103-А загальною площею 357,1 кв.м, розташований по АДРЕСА_4 та земельну ділянку, загальною площею 0,2500 га за цією ж адресою; квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_5 та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га за цією ж адресою.

31 грудня 2008 року відповідачка відчужила житловий будинок АДРЕСА_5 та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га за цією ж адресою без його згоди.

Позивач просив суд визнати недійсними договори дарування земельної ділянки та житлового будинку від 31 грудня 2008 року та визнати нерухоме майно, набуте в період спільного проживання, спільною сумісною власністю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, житловий будинок № 103-А загальною площею 357,1 кв. м, розташований по АДРЕСА_4, та квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Енергобанк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання спільним нерухомого майна, яке є предметами договорів іпотеки, укладеними банком з ОСОБА_2, згідно з якими вона передала в іпотеку майно - житловий будинок з надвірними спорудами, знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, та земельну ділянку за цією ж адресою та квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом ухвалено рішення про з порушення норм матеріального і процесуального права. Так, суд необґрунтовано прийняв до уваги рішення Києво-Святошинського районного суду від 30 березня 2012 року, який встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки воно було скасовано рішенням апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року.

Вказують, що судовим рішення про визнання майна спільною сумісною власністю порушені права банку як іпотекодержателя, просять ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позов суд першої інстанції з посиланням на вимоги ч.3 ст.61 ЦПК України виходив з того, що рішенням Києво-Святошинського районного суду від 30 березня 2012 року встановлено, що майно набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з вересня 1997 року по 30 березня 2012 року є їх спільною сумісною власністю.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Судом установлено, що 18 травня 2005 року ОСОБА_2 придбала за договром купівлі-продажу у приватну власність за 190 000 грн. земельну ділянку площею 0,25 га в АДРЕСА_4. На підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 отримала 21 листопада 2005 року державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ( а.с.27-29, т.1).

18 березня 2009 року виконавчим комітетом Блиставицької сільської ради Бородянського району було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 згідно до якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_6, загальною площею 357,1 кв.м. Правовою підставою для реєстрації права власності стало рішення виконкому Блиставицької сільської ради Бородянського району № 11 від 26 лютого 2009 року. (а.с.37,38, т.1).

26 червня 2008 року укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу за умовами якого ОСОБА_4, та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за ціною 5 335 000 грн. На підставі вказаного договору за ОСОБА_2 04 липня 2008 року було зареєстровано право власності шляхом внесення відомості до реєстру прав власності. При цьому укладаючи вказаний договір ОСОБА_2 подала заяву про те що вона у шлюбі не перебуває, і гроші що використовуються для придбання квартири не є спільною сумісною власністю, що підтверджується п. 4.2 Договору. ( а.с.31-33, т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання вищевказаного майна спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Києво-Святошинського районного суду від 30 березня 2012 року встановлено факт спільного проживання позивача та відповідачки у вказаній справі в період з вересня 1997 року по 30 березня 2012 року, а вказані правочини щодо придбання нерухомого майна були вчиненні у вказаний час тому суд керуючись ст. 74 СК України визнав дане майно спільним сумісним.

Такий висновок не базується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні статті 74 СК, що регулює майнові права осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи не містять будь - якого належного та допустимого доказу на підтвердження факту проживання однією сім'єю чи ведення спільного господарства позивача з відповідачкою у вказаний період і тільки рішенням Києво-Святошинського районного суду від 30 березня 2012 року даний факт підтверджувався.

Разом з тим рішенням апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року вказане рішення Києво-Святошинського районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Розглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що дії ОСОБА_1 стосовно подачі заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання такої заяви ОСОБА_2 можна вважати узгодженими, спрямованими не на офіційне оформлення їхнього спільного проживання однією сім'єю, а на уникнення ОСОБА_2 відповідальності за невиконання власних договірних зобов'язань ( а.с.132-133, т.1).

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2010 року та 29 жовтня 2010 року з подальшими змінами у вказаний договір від 14.01.2011 р, та 01.03.2011р., між ПАТ «Енергобанк» - апелянтом у вказаній справі, та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки за умовами якого ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов'язань у розмірі 3 500 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13,5 % за кредитним договором №1010-02 від 07 жовтня 2010 року укладеного між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Магістраль Фулл» передала і іпотеку ПАТ належне їй на праві приватної власності нерухоме майно : житловий будинок загальною площею 357,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_4, вартістю 2 372188 грн., земельна ділянка площею 0,25 га в АДРЕСА_4, вартістю 376000 грн., та квартиру АДРЕСА_1 вартістю 6 520 000 грн. (а.с. 120-130, т.1).

При цьому, укладаючи вказані договори, ОСОБА_2 подала нотаріальну завірену заяву в якій вона стверджувала, що на момент укладення вказаних договорів іпотеки вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, однією сім'єю з особами, якими мала би право укласти шлюб на момент підписання цього договору не проживала та не проживає. (а.с. 131, т.1).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд безпідставно дійшов висновку, що будинковолодіння по АДРЕСА_4, земельна ділянка площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідно до договорів купівлі продажу вказане майно належить особисто ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Оскільки судом не встановлено обставин, які би свідчили про проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу у період придбання спірного майна, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2012 року яким був встановлений вказаний факт скасовано рішенням апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року, тому правові підстави для задоволення позову в частині визнання вказаного майна спільною сумісною власністю відсутні.

Дослідивши обставини справи, перевіривши доводи і заперечення сторін, надавши оцінку доказам по справі, колегія суддів дійшла висновку, що позов в частині визнання вказаного майна спільною сумісною власністю є необґрунтованим, позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин, а тому узадоволенні цих позовних вимог суд відмовляє, скасовуючи рішення суду першої інстанції у зазначеній частині.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду в іншій частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договір дарування недійсним, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст. 303 ЦПК України обмежений доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задоволити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2012 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю, яке набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час спільного проживання, такого нерухомого майна: земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4; житлового будинкук № 103-А загальною площею 357,1 кв. м, що розташований по АДРЕСА_4; квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: