АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

за участю секретаря Бабака М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом (уточненим під час розгляду справи) до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу між позивачем та відповідачем було придбано автомобіль та приватизовано земельну ділянку для будівництва житлового будинку та його обслуговування. З 2008 року сторони розпочали будівництво двоповерхового будинку і на теперішній час за рахунок спільних коштів подружжям на 90% побудовано цей житловий будинок, на який у 2010 році Ялтинським БТІ видано технічний паспорт. Незважаючи на те, що будинок не введений в експлуатацію, він повністю придатний для проживання і використовується за призначенням. У зв'язку з тим, що в останній час подружжя фактично припинило спільне проживання, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: автомобіль марки «Mazda 626» 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1; земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та недобудований двоповерховий будинок загальною площею 108,0 кв.м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_2, та в порядку поділу спільного майна просила визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених автомобіля, земельної ділянки та недобудованого будинку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позов задоволено частково, в порядку поділу майна подружжя визнано за позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля «Mazda 626» 1999 року

______________________________________________

Справа № 381/4384/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7259/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гриньковська Н.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

випуску, державний номер НОМЕР_1, та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 250,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення змінити: визнати недобудований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного недобудованого будинку.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкових висновків про недоведеність позовних вимог в цій частині. Також вказувала, що нею було доведено ту обставину, що будинок фактично використовується як житлове приміщення для проживання сім'ї і не може уявляти собою лише сукупність будівельних матеріалів.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами 29 червня 1991 року у відділі РАГС Фастівського міськвиконкому Київської області зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 216. Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8-10).

За період шлюбу у 2004 році подружжям було придбано автомобіль марки «Mazda 626» 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 (а.с. 11).

На підставі рішення 18-ї сесії 5-го скликання Сімеїзької селищної ради від 28 квітня 2007 року № 36 на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_2 від 3 жовтня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Також встановлено, що на зазначеній земельній ділянці сторонами в період шлюбу побудовано двоповерховий будинок загальною площею 108,0 кв.м, на який Ялтинським бюро технічної інвентаризації 17 вересня 2010 року виготовлено технічний паспорт (а.с. 19-23).

З пояснень представника позивача та матеріалів справи вбачається, що на теперішній час будівництво вказаного будинку не завершено, хоча його підключено до електромережі та він використовується за призначенням.

Задовольняючи позов частково, визнаючи спірні автомобіль та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна, суд виходив з того, що на даний час сторони фактично розірвали шлюбні відносини, а зазначене майно було нажите сторонами за час шлюбу та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Водночас, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання недобудованого житлового двоповерхового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, спільною власністю подружжя та визнання за позивачем права на 1/2 частину цього будинку, оскільки його будівництво на час вирішення спору не завершене і будинок не введено в експлуатацію.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12 закріплена правова позиція, відповідно до якої недобудований подружжям житловий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки цивільним законодавством передбачена можливість недобудованої будівлі бути об'єктом цивільних прав.

У зв'язку з викладеним апеляційний суд вважає, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та

ОСОБА_3

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно з положеннями ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», суди мають врахувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

З матеріалів справи, зокрема з технічного паспорта, поверхового плану та фотографій спірного будинку (а.с. 19-24, 71-84) вбачається, що ступінь готовності останнього дозволяє провести його поділ між сторонами.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого його висновки в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи те, що домовленостей між подружжям щодо порядку поділу незавершеного будівництвом будинку не існує і згоди на грошову компенсацію вартості своєї частки у майні жодна зі сторін не висловлювала, за позивачем підлягає визнанню право власності на 1/2 частину зазначеного будинку.

З огляду на викладене та з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 рокускасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Ухвалити нове рішення.

Визнати будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_2.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко