АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/2058/14-ц Номер провадження 22-ц/786/298/15Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача - адв. ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа-реєстраційна служба Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області про припинення права власності внаслідок знищення майна, усунення перешкод у користуванні майном.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6, в якому прохала припинити право власності ОСОБА_4 на житловий будинок загальною площею 48,9кв.м., побудований в 1952 році, який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на який вона здобула на підставі укладення 13.02.2008 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, у зв"язку зі знищенням майна; усунути перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном ОСОБА_5, що знаходиться за вказаною адресою шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про припинення права власності ОСОБА_4 на житловий будинок загальною площею 48,9кв.м., побудований в 1952 році, який до руйнування знаходився за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23.07.2009 року придбала у відповідачки ОСОБА_6 земельну ділянку по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка на момент укладення договору купівлі-продажу була вільна від будь-яких забудов і споруд.

Зазначає, що на вказаній ділянці нею було зведено житловий будинок, після чого вона звернулася до реєстраційної служба Кременчуцького МУЮ з заявою про державну реєстрацію права приватної власності на даний будинок, однак їй було у цьому відмовлено, оскільки за вказаною адресою вже зареєстровано право власності на житловий будинок, 1952 року забудови, за ОСОБА_6, який, ні її думку, з плином часу зруйнувався в зв"язку із ветхістю.

Вказує, що відповідач ніяк не реагувала на її звернення щодо вирішення даної проблеми, у зв"язку з чим вона, як власник новозбудованого будинку, не має змоги вільно розпоряджатися своєю власністю.

У травні 2014 року позивач звернулася з заявою, в якій просила позовну вимогу щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження її майном залишити без розгляду.

Ухвалою суду від 29.05.2014 року позовну заяву в частині позовних вимог, пред'явлених до реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області залишено без розгляду у зв'язку з поданою позивачем заявою.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2014 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на будинок площею 48,9кв.м., 1952 року забудови, що знаходився по АДРЕСА_1, у зв'язку зі знищенням майна.

Вирішено питання про судові витрати.

З цим рішенням не погодилася відповідач ОСОБА_6, яка в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права прохала рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд неправомірно припинив право власності на майно, яке належало на праві власності не лише їй, а й її чоловікові, ОСОБА_6 (якого взагалі не було залучено до участі у справі), оскільки спірний будинок був придбаний ними в період шлюбу та є спільною сумісною власністю.

Зазначає, що посилання у судовому рішенні на ухвалу апеляційного суду від 16.05.2013р. не є юридично спроможним, оскільки наведені в ухвалі висновки не можуть вважатися преюдиційними фактами, а тому і бути перешкодою для участі її чоловіка у даній справі, що не було враховано судом.

Вказує, що висновок суду про те, що їх будинок був ветхим і само знищився є невірним, оскільки, згідно з договором купівлі-продажу від 13.02.2008р. даний будинок був придатний до використання за призначенням, що підтверджується і Технічним паспортом 2007 року. Тому вважає, що їх будинок був зруйнований позивачем в процесі будівництва нового будинку, з приводу знесення її будинку позивач до неї не зверталась і дозволу на це вони з чоловіком їй не надавали.

Вважає висновок суду про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки на ній була відсутня забудова таким, що не відповідає дійсності, а сам Висновок неналежним та допустимим доказом, оскільки ним встановлювалась лише вартість земельної ділянки, а не визначався її статус як забудованої чи ні, а сам оцінювач не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Позивач подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких прохала її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

В обґрунтування заперечень посилається на те, що рішенням суду не порушено права чоловіка відповідачки, оскільки право власності на нерухоме майно-будинок по АДРЕСА_1, 1952 року забудови, зареєстроване саме за ОСОБА_6; судовими рішеннями права чоловіка відповідачки - ОСОБА_6- щодо власності на вказане домоволодіння та земельну ділянку вже були вирішені і суд прийшов до висновку про їх безпідставність.

Зазначає, що твердження у скарзі про те, що на момент продажу земельної ділянки на ній існувала будівля, є надуманим та нічим не обґрунтованим, оскільки всі докази, на які посилається ОСОБА_6- технічний паспорт 2007 року, договір купівлі-продажу будинку від 13.02.2008р., складені задовго до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2009 року, тому не можуть безумовно підтверджувати обставини, що мали місце пізніше.

Також, відповідно до висновку про вартість земельної ділянки від 11.06.2009р., який є необхідним для укладення договору, оскільки визначає вартість земельної ділянки, дана ділянка вільна від забудови.

Вважає, що цей доказ є належним та допустимим, оскільки одержаний у встановленому Законом порядку та містить інформацію щодо предмета доказування.

Вказує, що не зверталася до ОСОБА_6 з проханням знести будинок, оскільки ніякої будівлі на момент продажу ділянки не існувало і нічого було зносити, а зверталася до відповідачки з проханням добровільно скасувати право власності на неіснуючу будівлю, коли їй відмовили у реєстрації права власності на побудований новий будинок,але отримала від ОСОБА_6 відмову що і стало підставою звернення до суду.

У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав з підстав, наведених у т.ч. у запереченнях на апеляційну скаргу та прохав її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.02.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_11, Управління державного комітету України з земельних ресурсів у м. Кременчуці Полтавської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області про визнання недійсним рішення про приватизацію, договору купівлі-продажу, державного акту на земельну ділянку та визнання права власності, - відмовлено (а. с. 8-11).

Вказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 за час перебування в шлюбі з ОСОБА_6 придбала житловий будинок, який знаходився на земельній ділянці державного фонду, а позивачем не доведено, що за ним у встановленому законом порядку закріплено право власності на 1/2 частину даного житлового будинку. Так само, не надано доказів, що така частина йому виділена в натурі.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 13.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованим у реєстрі за №2335 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.05.2008р., ОСОБА_6 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, та в цілому складається з житлового будинку «А,а,а1, житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 48,9 кв.м., огорожі №1,2, що розташований на земельній ділянці Державного Фонду та який належав ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на праві спільної приватної часткової власності (а.с.19).

Судовим рішенням від 06.02.2013р. установлено, що Автозаводська районна рада м. Кременчука при прийнятті рішення 29 травня 2008 року про безоплатну передачу у власність (приватизацію) ОСОБА_4 земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння діяла в межах наданих їй повноважень та з дотриманням норм законодавства щодо процедури безоплатної передачі землі відповідно до ст.ст. 26,41 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

На момент безоплатної передачі землі та вчинення правочину, частина 5 статті 61 СК України не діяла, вказана правова норма мала чинність з 08.02.2011 року по 17.05.2012 року.

На час виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_4 реалізувала своє особисте право на безоплатне отримання землі із комунальної або державної власності у приватну власність.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.06.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 купила належну ОСОБА_6 на праві власності земельну ділянку площею 0,0692 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 відповідно до Державного акту на право власності серії ЯЕ №644902, виданого на підставі рішення 15 сесії 5 скликання Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 29.05.2008 року (а.с.6, 7).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано у реєстрі за №7490.

Згідно висновку про вартість земельної ділянки від 11.06.2009р. земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 692 м,2 вільна від забудови (а.с.12).

04.11.2013 року на замовлення ОСОБА_5 ТОВ «Бюро технічної інвентаризації Міжрегіональне» був виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку літ. А, до якого входять приміщення тамбуру 1, пл. 2,1 кв.м.; коридору-сходової клітки 2, пл. 20,0 кв.м.; кухні 3, пл. 19,1 кв.м.; вітальні 4, пл. 45,6 кв.м.; санвузла 5, пл. 9,9 кв.м.; літ. Ам, до якого входять приміщення коридору-сходової клітки 6, пл. 18,6 кв.м., санвузла 7, пл. 10,2 кв.м., кімнати 8, пл.. 22,5 кв.м.; кімнати 9, пл. 26,9 кв.м.; кімнати 10, пл. 19,2 кв.м. Всього по будинку 194,1 кв.м. загальної площі, з них 114,2 кв.м. житлової площі та 79,9 кв.м. допоміжної площі (а.с.13-18).

25.11.2013 року ОСОБА_5 подано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації (а.с.65-70).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Рєєстраційної служби Кременчуцького МУЮ ОСОБА_13 від 11.02.2014р. за №10809969 відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_5, з тих підстав, що не подано документ, що підтверджує виникнення права власності на нерухоме майно (житловий будинок), оскільки відповідно до інформації з КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 28.12.2012 року за вказаною адресою вже зареєстровано право власності на житловий будинок (а.с.20).

Задовольняючи позов місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, вона була вільна від споруд та забудов, а відповідач ОСОБА_6 не зверталася до реєстраційної служби із заявою про припинення права власності на будинок внаслідок його знищення; що порушує право позивача на державну реєстрацію права власності на новозбудований житловий будинок за спірною адресою.

Такі висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном...

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК).

Статтею 346 ЦК України визначені підстави припинення права власності, зокрема в разі знищення майна (п.4 ст.346 ЦКУ).

Відповідно до ст.349 ЦК право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки при цьому зникає сам об'єкт права власності.

Разом із тим вказана стаття не містить визначення поняття "знищення майна" та випадків, на які поширюється ця норма, зокрема залежно від причин знищення майна.

Отже, видається, що зазначена норма поширюється на всі випадки знищення майна (тобто фізичного руйнування майна, що призводить до припинення його існування як такого) незалежно від причин настання такого результату. Це стосується випадків знищення майна як через випадкові причини чи дії непереборної сили, так і з волі або вини власника майна чи вини інших осіб.

Якщо майно знищено з вини інших осіб, особи несуть перед власником майнову відповідальність (ст.1166 ЦК).

У разі знищення майна з випадкових причин чи з волі (вини) власника ризик втрати майна лежить на самому власнику (ст.323 ЦК).

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто припинення права власності на таке майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно (Верховний Суд України. Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ http://www.scourt.gov.ua).

Згідно абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року N 1952-IV (далі-Закон N 1952-IV) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Пунктом 5 частини 1 ст.19 Закону N1952-IVзакріплено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до Закону N1952-IVз 01 січня 2013 року функції по реєстрації права власності покладені у тому числі на державного реєстратора прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав (Державної реєстраційної служби України). Орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно припинив право власності на майно, яке належало не лише ОСОБА_6, а і її чоловікові, ОСОБА_6, оскільки спірний будинок був придбаний ними в період шлюбу та є спільною сумісною власністю, є безпідставними, спростовуються наведеним вище рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.02.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2013 року, якими встановлено відсутність порушення прав чоловіка відповідачки, у т.ч. стосовно права власності на 1/2 частину житлового будинку 1952 року забудови по АДРЕСА_1, а тому не впливають на законність прийнятого рішення.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що вказаний будинок існував та був зруйнований позивачем в процесі будівництва нового будинку є неспроможними та спростовуються висновком про вартість земельної ділянки площею 692кв.м. по АДРЕСА_1 від 11.06.2009р., складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_14, який діяв на підставі ліценції Державного агентства земельних ресурсів України серія НОМЕР_1 від 22.11.2007 року та сертифікату №19-078, виданого Державним комітетом України по земельних ресурсах та Міжнародним інститутом бізнесу 27.12.2003, згідно якого вказана земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд вільна від забудови (а.с.12).

Цей висновок є необхідним документом при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки визначає її вартість (17300,00грн.), яка є однією з істотних умов договору. Відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що даний доказ не є належним та допустимим колегія суддів вважає неспроможними, оскільки він одержаний у встановленому Законом порядку та містить інформацію щодо предмета доказування про те, що ніяких будівель на момент укладення договору на земельній ділянці не існувало.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає зазначений висновок належним та допустимим доказом, який відповідачем не спростований, будь-яких інших доказів на підтвердження того, що будинок відповідача був зруйнований позивачем в процесі будівництва нового будинку ОСОБА_6 суду не надано.

З огляду на те, що оцінка земельної ділянки проводилася для укладення договору купівлі-продажу, а не при проведенні експертизи (ст.66 ЦПК), твердження апелянта про те, що ФОП ОСОБА_14 не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому останній не може вважатися доказом, є безпідставними.

Окрім того, всі докази, на які посилається ОСОБА_6 в апеляційній скарзі - зокрема, технічний паспорт 2007 року, договір купівлі-продажу будинку від 13.02.2008р., складені задовго до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2009 року, тому не можуть безумовно та неспростовно підтверджувати обставини, що мали місце набагато пізніше.

Місцевим судом вірно встановлено та не викликає сумніву у колегії суддів, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 вона була вільна від споруд та забудов., а відповідач ОСОБА_6 не зверталася до реєстраційної служби із заявою про припинення права власності на будинок внаслідок його знищення.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 не зверталася до ОСОБА_6 з проханням знести будинок, не заслуговують на увагу, оскільки ніякої будівлі на момент продажу земельної ділянки не існувало, відтак, і нічого було зносити.

Разом із тим установлено, що позивач зверталася до ОСОБА_6 з проханням добровільно скасувати право власності на неіснуючу будівлю, однак їй у цьому було відмовлено.

Також, як пояснив у судовому засіданні представник позивача та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 була пройдена повністю уся дозвільна процедура, пов»язана з будівництвом нового індивідуального житлового будинку та використанням придбаної у ОСОБА_6 земельної ділянки за її цільовим призначенням згідно чинного законодавства, що передбачала відсутність на даній ділянці будь-яких об»єктів нерухомості, зокрема, подано усі необхідні документи про початок будівництва до виконкому міської ради, побудовано житловий будинок та виготовлено на нього Технічний паспорт, а по завершенню будівельних робіт оформлена декларація про готовність об»єкта до експлуатації.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4,- відхилити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2014 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун