Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 грудня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, власниками іншої частини квартири були його батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Співвласники вирішили продати спірну квартиру, у зв'язку з чим 25 травня 2010 року видали на ім'я ОСОБА_7 відповідні довіреності. Згодом вони вирішили квартиру не продавати, проте на початку 2014 року позивач дізнався, що 26 травня 2010 року ОСОБА_7 на підставі довіреностей продала спірну квартиру ОСОБА_4 З огляду на те, що договір відчуження спірної квартири укладений з порушенням вимог закону, після продажу квартири ОСОБА_7 не передавала іншим співвласникам квартири грошові кошти за належну їм частку, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 230, 232, 234 ЦК України, просив визнати зазначений договір купівлі-продажу недійсним.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення справу та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, власниками іншої частини квартири були його батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7

26 травня 2010 року ОСОБА_7, діючи у власних інтересах, а також на підставі довіреностей, виданих іншими співвласниками квартири, уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу зазначеної квартири (а.с. 7).

У п. 3.2. зазначеного договору вказано, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

27 травня 2010 між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_7 як покупцем укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого сторони домовилися не пізніше 25 травня 2011 року укласти договір купівлі-продажу спірної квартири.

08 липня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно до якого квартиру придбали ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 13).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_7 перевищила повноваження, визначені довіреністю від 25 травня 2010 року. Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 травня 2010 року є фіктивним, його вчинено за домовленістю між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 шляхом введення позивача в оману, з метою позбавлення його права власності на належну йому 1/3 частину спірної квартири, просив визнати його недійсним.

Як вбачається зі змісту довіреності від 25 травня 2010 року, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_7 управляти та розпоряджатися (у тому числі продати, обміняти, заставляти в забезпечення) належну йому частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - постанови) судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦК України <nau://ukr/435-15|st232> правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз'яснено у п. 22 постанови, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України <nau://ukr/435-15|st232> необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд правильно виходив із того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що оспорювані правочини були укладені внаслідок введення в оману, а також відсутні докази щодо невідповідності правочинів вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Статтею 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. ЧервинськаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін