Пр.№2/366/85/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 липня 2015 року Іванківський районний суд Київської області в складі:

головуючої - судді Тетервак Н.А.,

при секретарі - Німченко Н.Ю.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 сільської ради про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2, через представника ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. .

Позивачка посилається на те,що 07 лютого 2001 року між нею,ОСОБА_6( після реєстрації шлюбу-Адамчик) та її батьком,ОСОБА_3 було укладено договір дарування. Даний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за №94.

За цим договором,ОСОБА_3 подарував, а вона,ОСОБА_6, прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями,що знаходиться в селі Кухарі по вулиці Ворзельська,№3 Іванквіського району Київської області.

Як вбачається із змісту договору, при укладенні договору дарування питання передачі земельної ділянки,на якій розташований житловий будинок, не ставився.

Земельна рішенням за адресою вул..Ворзельська,3 в селі Кухарі Іванківського району з цільовим призначенням-для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель,-на праві приватної власності належить ОСОБА_3,відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю Серії І-КВ № 010405,виданого 14.04. 2000 року на підставі рішення Кухарської сільської ради від 14.12. 1999 №45,що підтверджується листом управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області.

На момент укладення договору дарування житлового будинку, нормою частини1 статті 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р.№561-ХІІ,в редакції станом на 07.02. 2001 року(втратив чинність 01.01. 2002 року,у зв»язку з прийняттям нового Земельного кодексу України), передбачалось,що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об»єктами переходить у розмірах,передбачених статтею 67 цього Кодексу і право власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі і споруди.

У зв»язку з тим,що право власності на об»єкт нерухомості у позивачки виникло після набрання чинності новим Земельним кодексом України ( в редакції 2001 року),то питання про виникнення права власності на земельну ділянку регулюється нормами Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент укладення договору.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю чи споруду,переходить право власності на земельну ділянку,на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах,встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку,будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком,будівлею, або спорудою,та на ту частину земельної ділянки, яке є необхідною для їх обслуговування.

Отримавши за договором дарування у власність будинок,позивачка мала »законне сподівання» на виділення їй державними органами влади конкретно визначеної ділянки,необхідної для обслуговування належного їй будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю- це право володіння,користування і розпорядження земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України,цього Кодексу,а також інших законів,що видаються відповідно до них.

Відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На даний час позивачка обмежена у її здійсненні права власності на належну їй земельну ділянку.

ОСОБА_2 звернулася до Управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області із заявою щодо оформлення права власності на вказану земельну ділянку, але їй було відмовлено.

Позивачка просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою по вулиці Ворзельська, с.Кухарі Іванківського району Київської області,виданий ОСОБА_3 серії І-КВ №010405.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою:село Кухарі, вул. Ворзельська, №3 Іванківського району Київської області

В судове засідання позивачка та представник позивачки не з»явилися. Представник позивачки від імені позивачки подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представники відповідача , ОСОБА_1, позов не визнав.

Відповідач ОСОБА_4 сільська рада подала заяву про розгляд справи у відсутності її представника.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

З Договору дарування від 07 лютого 2001 року слідує,що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6,належний йому житловий будинок з надвірними будівлями,що знаходиться в селі Кухарі по вул. Ворзельській,№3 Іванківського району Київської області.. Як зазначено у пункті 6 Договору дарування,зміст ст.22,30,67 Земельного кодексу сторонам роз»яснено.

Оскільки договір дарування укладено 07.02. 2001 року,тому слід керуватися законодавством, яке було чинним на момент укладення цього Договору,тобто, Земельним кодексом в ред.. від 13.03. 1992 року№561-ХІІ (із змінами).

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) і одержання документа,що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об»єктами переходить у розмірах,передбачених ст. 67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі та споруди.

Відповідно до ч.4 ст. 30 Земельного кодексу право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 67 Земельного кодексу України розмір земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) повинен бути не більше:у сільських населених пунктах- 0,25 гектара.

З Державного акту на право приватної власності на землю, Серії І-КВ № 010405 слідує,що ОСОБА_3, який мешкає в АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Кухарської сільської ради від 14 грудня 1999 року № 45 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,2849 гектара. Земельна ділянка разташована в селі Кухарі по вул.Ворзельська,3. Землю передано для ведення особистого підсобного господарства-0,0349 га, будівництва та обслуговування житлового будинку- 0,2500га. Державний акт зареєстровано у Кухарській сільській раді в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №412. Мається план зовнішніх меж та опис меж. Державний акт видано 14 квітня 2000 року.

Отже,на час укладення Договору дарування(07.02. 2001 року) власником земельної ділянки являвся ОСОБА_3

Сторони в договорі дарування житлового будинку питання передачі земельної ділянки під будинком не обговорювали, а лише послалися,що із законодавством обізнані.

Станом на час розгляду справи земельна ділянка, яка розташована біля будинку №3 по вул.Ворзельська в с.Кухарі Іванківського району Київської області,належить на праві приватної власності ОСОБА_3,оскільки позивачка не отримала документ про своє право власності, як вимагає ст. 22 Земельного кодексу. З часу набуття права власності на будівлі та споруди з питанням передачі їй у власність чи користування земельної ділянки до сільської ради, як вимагає ч.4 ст. 30 Земельного кодексу в ред.. 1992 р., позивачка не зверталася. З матеріалів справи вбачається,що позивачка звернулася в Управління Держземагентства в Іванківському районі в листопаді 2014 року( а.с. 4).

Цивільний кодекс УРСР,в ред. 18.07. 1963 р(із змінами), який діяв на час укладення договору дарування - до 01.01.2004 року, земельні правовідносини не регулював,а посилання позивачки на ст. 377 Цивільного кодексу України є некоректним,оскільки дана норма закріплена в Цивільному кодексі , який набрав чинності з 1 січня 2004 року і на час укладення договору дарування не існувала.

Позивачка посилається на ст. 321 Цивільного кодексу України,а саме,що право власності є непорушним. Хоча ця норма на час укладення договору не діяла, так як Цивільний кодекс в ред. 2003 року,проте, дана позиція позивачки є слушною, адже власником земельної ділянки є ОСОБА_3,позивачка ОСОБА_6 (ОСОБА_2) не набула права власності на земельну ділянку, а тому її права власника ніким не порушено.

Порядок придбання земельних ділянок у власність закріплено в ст. ст.17,18 Земельного кодексу України.

Прядок припинення права користування та права власності на землю закріплено у ст.ст. 2730 Земельного кодексу України.

Отже, як для набуття, так і для припинення права власності існує відповідна процедура: особа має вчинити активні дії,заявити про свої наміри набути права користування чи права власності , чи позбутися цього права.

З позовної заяви вбачається,що ОСОБА_3 відмовився від укладання цивільно-правової угоди щодо оформлення права власності на земельну ділянку, а тому позивачка змушена звертатися до суду.

З пояснень представника відповідача слідує,що така угода між відповідачем та позивачкою обговорювалася на час укладення договору дарування будинку, а саме,що ОСОБА_3 земельну ділянку продасть ОСОБА_2

Позивачка не надала суду доказів,що вона зверталася в Кухарську сільську раду про передачу їй спірної земельної ділянки у користування чи власність.

Позивачка просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку,що знаходиться в скелі Кухарі по вул..Ворзельська, 3 Іванківського району Київської області,Серії І-КВ№ 010 404 та визнати за нею право власності на земельну ділянку,що розташована за адресою :село Кухарі вул.. Ворзельська, №3 Іванківського району Київської області.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Земельного кодексу України(1992р.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними,міськими,районними Радами народних депутатів.

Як уже сказано вище, порядок придбання земельних ділянок у власність закріплено в ст. ст.17,18 Земельного кодексу України.

З Державного акту на право власності на землю І-КВ№010405 слідує, земельна ділянка передана ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Кухарської сільської ради від 14.12. 1999 року № 45.

Отже, державний акт, який просить позивачка визнати недійсним, видано на підставі рішення Кухарської сільської ради.

Як вказано в Ухвалі Верховного Суду України від 8 червня 2011 року( у справі про визнання недійсним державного акта на право власності на землю) державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

На підтвердження доводів,що державний акт на право власності на землю Серії І-КВ №010405 слід визнати недійсним, позивачка посилається на вимоги ст.155 Земельного кодексу України(діє з 1.01. 2002 року),що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння,користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою,такий акт визнається недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення між сторонами договору дарування від 07. 02. 2001 року, Кухарська сільська рада ніякі акти,а саме: рішення,-щодо спірної земельної ділянки не приймала. Тобто, акт в розумінні ст. 155 Земельного кодексу,на яку посилається позивачка,не є Державним актом на право власності на землю, а мається на увазі рішення щодо спірного питання чи майна. Рішення,на підставі якого ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на землю Серії І-КВ№ 010405 це рішення Кухарської сільської ради від 14 грудня 1999 року №45.

Проте,позивачка не ставить вимогу про визнання рішення Кухарської сільської ради від 14 грудня 1999 року №45, на підставі якого ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, незаконним,а тому в позові слід відмовити, як необґрунтованому.

Судові витрати залишити за державою, оскільки позивачка і відповідач є потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії,звільнені від сплати судового збору внаслідок ст.5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного, ст.ст.18,19,22,27-30 Земельного кодексу України в ред. 13.03. 1992 р., керуючись ст.ст. 10, 60,61, 208-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3,Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання недійсними державного акта на земельну ділянку та визнання за нею права власності на земельну ділянку, - в і д м о в и т и.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд на протязі 10 днів з часу проголошення, а позивачкою- з часу отримання копії рішення.

Рішення набирає чинності після закінчення строку на його оскарження, а в разі подання апеляції,- після прийняття рішення апеляційним судом.

Суддя :