АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/1480/14-ц 22-ц/774/1615/К/15
Справа № 211/1480/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1615/К/15 суддя Сарат Н.О.
Категорія -39 (ІІІ) Доповідач - Барильська А.П.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Петренко К.І.

за участю: позивача за основним позовом ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача за основним позовом ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_2, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 23 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи: Четверта Криворізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович, про визнання правочину удаваним, встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права на спадщину, уточнивши позовні вимоги просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однокімнатної квартири, розташованої на 9 поверсі, дев'ятиповерхового будинку, житловою площею 16,8 кв.м, загальною площею 38,5 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

При зверненні ОСОБА_1 до Державного нотаріуса четвертої Криворізької Державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. з заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, йому було відмовлено в зв'язку з наявністю суперечки між спадкоємцями та з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи: Четверта Криворізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович, про визнання правочину удаваним, встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та померлий ОСОБА_6 з лютого 2001 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали разом однією сім'єю. Під час їх проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 в 2003 році, з метою покращення побутових умов між нею і спадкодавцем з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони, була укладена усна домовленість про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1

12.08.2003 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., який було вирішено оформити з метою меншої сплати податків.Позивач за зустрічним позовом передала ОСОБА_4 грошові кошти за вказану квартиру, в підтвердження чого ОСОБА_4 надала відповідну розписку.

В зв'язку з викладеним, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги просила суд встановити факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю з ОСОБА_6 з лютого 2001 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнати договір дарування від 12 серпня 2003 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 удаваним, фактично між сторонами вчинено договір купівлі-продажу даної квартири. Встановити факт належності за життя на праві власності ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Визнати за нею - ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 червня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однокімнатної квартири, розташованої на 9 поверсі, дев'ятиповерхового будинку, житловою площею 16,8 кв.м, загальною площею 38,5 кв.м.

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності відмовлено та у задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Зокрема, ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги узагальнення ВСУ від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до яких зазначено, що з вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину можуть звертатись будь-які особи, права й обов'язки яких порушені вчиненим правочином. Апелянт вважає, що даним договором дарування порушені її майнові права та обов'язки.

Крім того, ОСОБА_3 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 та навіть посилалась на відповідні норми Закону, проте суд першої інстанції в даній частині позовних вимог не вірно визначив предмет позову, та відмовив у задоволені позову про встановлення факту проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, що призвело до невірного вирішення справи та порушення судом норм процесуального права.

Посилання дружини померлого ОСОБА_8, що вона проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю до 2007 року, не підтверджені належними доказами, факт реєстрації шлюбу не дає підстав вважати її членом сім`ї ОСОБА_6, а тому апелянт вважає, що ОСОБА_8 не має права на майно, нажите ОСОБА_6 після 2001 року.

Також апелянт посилається на те, що до смерті спадкодавця ніхто з близьких родичів ОСОБА_6 не висловлювали заперечень щодо її права на частину спірної квартири, а тому вона вважає, що строк позовної давності пропущено нею з поважних причин.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала останньому на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 12.08.2003 року (а.с.25,26)

Постановою державного нотаріуса Артеменко Л.М. від 18.01.2013 року відповідачу за основним позовом ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, оскільки відсутній факт родинних (шлюбних відносин) між заявником та померлим (а.с. 48)

Постановою державного нотаріуса четвертої Криворізької Державної нотаріальної контори, позивачу за основним позовом ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, в зв'язку з наявністю суперечки між спадкоємцями та з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що під час проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 з метою покращення побутових умов між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який по своїй суті був удаваною угодою і мав на увазі договір купівлі-продажу. Вона як член сім`ї ОСОБА_6, також має право на ? частину спірної квартири, оскільки, як член сім`ї ОСОБА_6 вкладала в її купівлю свої особисті кошти.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору дарування позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не довела позовних вимог та порушення її прав,нормами законодавства до 2004 року не було визначено поняття проживання однією сім'єю без шлюбу. Крім того, померлий ОСОБА_6 до 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі, позивачем за зустрічним позовом також пропущено строк позовної давності на подання заяви без надання доказів поважності його пропуску.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись з уточненим зустрічним позовом, ОСОБА_3 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_6 з лютого 2001 року по день смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнати договір дарування від 12 серпня 2003 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 удаваним, фактично між сторонами вчинено договір купівлі-продажу даної квартири. Встановити факт належності за життя на праві власності ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Визнати за нею - ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК України визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Щодо майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13 від 18.03.2013 року у справі №6-44349св12 від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12 та від 11.03.2015 року №6-211цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено 12.08.2003 року.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, померлий ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який було розірвано 24 квітня 2007 року Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького МУЮ (а.с. 125)

Аналізуючи та оцінюючи надані сторонами докази в справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_6, зважаючи на те, що у період придбання у власність квартири АДРЕСА_1 за договором дарування він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який розірвано тільки 24.04.2007 року.

За таких обставин, коли ОСОБА_6 перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 та померлого ОСОБА_6, оскільки позову про визнання права власності на частину спірної квартири з інших підстав, нею заявлено не було.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції правомірно посилався також на ст.. 74 СК України оскільки позов заявлено про визнання членом сім`ї, у період з лютого 2001 року по день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та вірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю за недоведеністю позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції в даній частині позовних вимог не вірно визначив предмет позову, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки при вирішенні даних позовних вимог, суд послався на правові норми, які підлягають до застосування до 01 січня 2004 року на норми КпШС і з 2004 року на норми СК України, та у відповідності до уточнених позовних вимог ОСОБА_3, яка просила встановити факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем (а.с.128-131).

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За змістом статті 235 ЦК правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин, є нікчемним і жодних правових наслідків не породжує, крім наслідків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позивач в даному випадку повинен зазначити, який інший правочин приховується за допомогою укладеного спірного правочину та довести, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Відповідно до п.7 копії договору дарування зазначено, що даруватель та обдарований розуміють значення і умови даної угоди та її правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладанні, а також те, що даний договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, що договір ними укладено не про людське око, не приховує іншу угоду між сторонами, і не є зловмисною, відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки(а.с.25).

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_9 не надані належні та допустимі докази на підтвердження, що договір дарування є удаваним, а копія розписки надана ОСОБА_4 про отримання коштів не підтверджує того, що ці кошти є спільно нажитими в результаті ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, оскільки відсутня підстава для задоволення позову про визнання ОСОБА_3 членом сім`ї ОСОБА_6. З інших правових підстав позов ОСОБА_3, щодо визнання частки спірної квартири її особистою власністю заявлено не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що даним правочином порушені її майнові права та обов'язки, а з вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину можуть звертатись будь-які особи права й обов'язки яких порушені вчиненим правочином, колегія суддів не бере до уваги, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення її прав у відповідності до ст.ст. 57-60 ЦПК України, виходячи з меж заявлених позовних вимог. Позовних вимог з інших підстав заявлено не було.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак, суд першої інстанції, правомірно відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та встановлення факту, що має юридичне значення та визнання правочину удаваним за недоведеністю позовних вимог, не мав правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог також з підстав пропуску строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, колегія судів приходить до висновку про виключення з резолютивної частини рішення суду посилання на відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3, що до смерті спадкодавця ніхто з близьких родичів ОСОБА_6 не висловлював заперечень щодо її права на частину спірної квартири, а тому строк позовної давності пропущено нею з поважних причин, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки заявлений зустрічний позов не підлягає задоволенню з підстав недоведеності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України ОСОБА_1 має право на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що вона визнає право ОСОБА_1 на отримання у власність ? частини спірної квартири, у зв'язку з чим відсутній спір між сторонами, що є підставою для відмови у задоволенні позову, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки між сторонами існує спір щодо поділу спадкового майна.

Доказів існування мнимого договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по вкладенню особистих коштів до суду не надано, оскільки не надано доказів факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6, зважаючи на те, що ОСОБА_6 перебував у іншому шлюбі у спірний період, а позовних вимог щодо визнання частковою власністю з інших підстав ОСОБА_3 заявлено не було.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 23 червня 2015 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду посилання на відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 23 червня 2015 року змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення суду посилання на відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

І.Є. Ляховська