Справа № 462/2828/14-ц
УХВАЛА

09 липня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 19.05.2015 року ВП №47572529 та зобовязати державного виконавця прийняти до виконання виконавчий лист №462/2828/14-ц. Свої вимоги мотивує тим, що 19.05.2015 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі того, що виконавчий документ не відповідає вимогам передбаченим ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ньому відсутні відомості щодо ідентифікаційного номера боржника. Вважає, що його права, як сторони виконавчого провадження були порушені, оскільки державним виконавцем безпідставно, формально відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

У судове засідання стягувач та його представник не зявилися, а представник ОСОБА_3 подав заяву, в якій зазначив, що вимоги скарги підтримує, просить проводити розгляд такої за його відсутності.

Державний виконавецьЗалізничного ВДВС Львівського МУЮ,будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду заяви, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, тому суд вважав за можливе розглянути скаргу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У відповідності до ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Судом встановлено, що 29.09.2014 року Залізничним районним судом м.Львова ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 18011 грн. заборгованості за договором позики від 18.07.2013 року (а.с. 42-43). На підставі даного судового рішення, яке набрало законної сили 03.09.2014 року, 29.09.2014 року видано виконавчий лист.

Також встановлено, що 19.05.2014 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 винесено постанову (ВП №47572529) про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого документа на підставі п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 60).

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими для виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у

цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.26 цього Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст.18 цього Закону.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 19.05.2015 року, в такій державний виконавець вказує, що у рішенні суду у відповідності до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначається ідентифікаційний код, враховуючи викладене, керуючись п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», він постановив відмовити в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з його примусового виконання.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» внесено зміни до п.3 ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», яка містить перелік обов'язкових вимог до оформлення виконавчого документа, виданого судом на примусове виконання рішення суду.

Серед інших вимог, які містить п.18 Закону, обов'язковою вимогою для оформлення виконавчого документа є зазначення в ньому ідентифікаційного коду суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України.

Відповідно до п.3.3. Інструкції з організації примусового виконання рішень до Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у ст.18 Закону України «Про виконавче провадження». При перевірці відповідності виконавчого документа вимогам пункту 3 частини першої статті її Закону державний виконавець враховує таке: 1) відсутність ідентифікаційного коду суб'єкта господарювання - стягувача або боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі ідентифікаційного коду; 2) для фізичних осіб реєстраційний номер облікової картки платника податків не зазначається в виконавчому документі, якщо особа є іноземцем та законодавством країни, на території якої проживає фізична особа, встановлено інші форми обліку або якщо особа відмовилась його мати через свої релігійні переконання, про що є відповідна відмітка у паспорті особи.

Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України й ч.1 ст.302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012, відповідно до п.1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Разом з тим, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 25.06.2014 року у справі N 6-62цс14, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, оскільки п.3 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ст.11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Також, суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини зазначає, що право на судовий розгляд, гарантований ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Зокрема, у п.40 Рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п.19 Рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», Суд наголошує, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб п.1 ст.6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення ст.6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції.

У ч.2 ст.387 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження з тих підстав, що у виконавчому листі № 462/2828/14-ц відсутній ідентифікаційний код боржника ОСОБА_5 є неправомірною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому вимоги скаржника щодо скасування оскаржуваної постанови є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № 47572529 від 19.05.2015 року та зобовязати державного виконавця вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 462/2828/14-ц.

Керуючись ст.ст. 208-210, 383-389 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 19.05.2015 року (ВП № 47572529).

Скасувати постанову державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 від 19.05.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №462/2828/14-ц від 29.09.2014 року.

Зобовязати державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №462/2828/14-ц від 29.09.2014 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.