Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/5805/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
Провадження № 22-ц/778/5199/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В. Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: восьма Запорізька державна нотаріальна контора, ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить квартира АДРЕСА_1, яку він має намір прийняти. У встановлений законом строк він спадщину не прийняв у зв'язку із тим, що з 19.03.2008р. по 16.06.2014р. перебував у місцях позбавлення волі, будучи засудженим вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2008 року до 9 років позбавлення волі. Перед звільненням йому стало відомо про те, що його батько помер, а спадщину прийняла та оформила дружина батька - відповідач ОСОБА_3 Враховуючи, що строк на прийняття спащини пропущено ним з поважних причин, просив суд визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, визначити частково недійсним свідоцтво про право власності за законом, видане 25.02.2009 року на ім'я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у

справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз»яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічні розяснення дав Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13. Так, в пункті 3 вказано, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

В цьому листі одночасно вказано, що відбування покарання в місцях позбавлення волі є поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть - актовий запис № 6284 (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_4 від першого шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про народження від 14.09.1984р. ( а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, зокрема, квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві приватної власності померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.04.1995 року (а.с. 13-14, 37).

Згідно з нотаріальною справою, після смерті ОСОБА_4 27.09.2008 року із заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина ОСОБА_3 ( а.с. 34), а інші спадкоємці в шестимісячний строк до нотаріальної контори не звертались.

У належній спадкодавцю квартирі до моменту його смерті мешкали з ним його друга дружина - відповідач ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_5 Позивач ОСОБА_2 до моменту взяття під варту - 19.03.2008р. у спірній квартирі не мешкав, а проживав із матір»ю в квартирі АДРЕСА_3, у якій прописаний з 2001р., в яку повернувся після звільнення з колонії 16.06.2014р., та на яку претендує як спадкоємець померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_6 ( а.с. 7, 112-113).

25..02.2009 року державним нотаріусом Восьмої Запорізької нотаріальної контори ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1, та автомобіля ЗИЛ-ММЗ 4502, 1992 року випуску НОМЕР_1.

ОСОБА_2 був засуджений вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2008 року за ч.2 ст.121, ст. 297 КК України до 9 років позбавлення волі за спричинення тяжких тілесних ушкоджень, які потягли смерть потерпілого, та наругу над потерпілим (а.с. 125). Під вартою позивач перебував з моменту його затримання 19.03.2008 року, а з 05.11.2008 року до 16.06.2014 року відбував покарання в Вільнянській ВК -20 Запорізької області (а.с. 12, 122).

ОСОБА_2 в позові в якості поважних причин пропуску шестимісячного строку для звернення з заявою про прийняття спадщини вказує саме ці обставини - перебування у місцях позбавлення волі, зазначає, що про смерть батька його ніхто не повідомив, і про це йому стало відомо перед звільненням з колонії від його знайомих.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що про смерть батька позивач дізнався в серпні 2008р., та не мав перешкод для надіслання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори поштою, а відтак не має підстав для надання йому додаткового строку для прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоєцю ОСОБА_3, та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на успадковану квартиру. Крім того, суд послався на пропуск позивачем строку позовної давності щодо звернення з цим позовом до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що судом неправильно встановлені дійсні обставини справи, зокрема, щодо часу, з якого йому стало відомо про смерть батька, що призвело, на його думку, до неправильного вирішення справи.

Для повного та всебічного з»ясування обставин справи, судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_5, який є сином відповідачки ОСОБА_3 та мешкав з матір»ю та вітчимом у належній останньому квартирі. Свідок ОСОБА_5 вказував, що в серпні 2008р. на домашній телефон подзвонив ОСОБА_2 та попросив до телефона батька, на що він проінформував позивача, що його батько помер, при цьому позивач попросив дати телефон батькового друга Артюховича.

На підставі вказаних свідчень суд встановив, що ОСОБА_2 стало відомо про смерть батька саме в серпні 2008р., тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого законом для подання заяви про прийняття спадщини.

Сам же позивач, вказуючи в позовній заяви про свою необізнаність про смерть батька майже до дня звільнення з місць позбавлення волі в 2014р., в ході слухання справи пояснив, що дізався про смерть батька в лютому 2009р. від ОСОБА_5, а потім навесні 2009р. цю інформацію йому по телефону підтвердив друг батька -Артюхович. Про вказні обставини позивач ОСОБА_2 зазначає і в своїй апеляційній скарзі.

За матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_2 не спілкувався з батьком ще задовго до ув»язнення, пояснивши під час розгляду кримінальної справи, що вже 3 роки не підтримував відносин з батьком, що слідує з протоколу судового засідання у кримінальній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав можливості позвонити із слідчого ізолятора у серпні 2008р. колегія не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються обставинами, установленими судом на підставі свідчень попередженого про кримінальну відповідальність свідка, який достовірність дати дзвінка пов»язував з Олімпійськими іграми, які відбувались у серпні 2008р. та які під час дзвінка він переглядав по телевізору.

Непередбаченість Законом України «Про поперенє ув»язнення» та Правилами внутрішнього розпорядку СІЗО ДКВС України права у осіб, взятих під варту, на користування телефоном, не є безспірним доказом того, що ОСОБА_2 не телефоновув в серпні 2008р. батьку, оскільки прямої заборони на телефонні дзвінки ці нормативні акти не передбачають. До того ж, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у кримінальній справі мав адвоката, від якого відмовився тільки під час судового засідання 07.10.2008р., а отже міг вирішувати питання зв»язку із родичами, зокрема, і телефоновувати через посередництво адвоката, а також з дозволу органу, в провадженні якого знаходиться справа.

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про поперднє ув»язнення», особи, взяті під варту, можуть листуватись з родичами та іншими громадянами, а також підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, в провадженні яких знаходиться справа.

Отже, позивач не був позбавлений можливості із СІЗО направити листа батьку, матері, родичам або заяву до будь-якого державного органу чи посадової особи.

З матеріалів справи вбачається, що з 05.11.2008р. позивач відбував покарання у Вільнянській колонії, де йому не було заборонено спілкування по телефону, листування та надання побачень з близькими. Отже, у позивача не було істотних та непереборних перешкод для надіслання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори в межах шестимісячного строку поштою, що передбачалось п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинна до 22.02.2012р., а також п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка набула чинності після цієї дати на підставі наказу Мінюсту № 296/5 від 22.02.2012р.

Вказані обставини підтвердила допитана судом першої інстанції нотаріус ОСОБА_7, зазначивши, що у випадку надходження навіть не завіреної заяви від спадкоємця, який відбуває покарання у місцях позбавлення волі, нотаріус має прийняти таку заяву та залишити за ним долю у спадщині.

Згідно із змістом того ж пункту Інструкції від 2004р., яка була чинна на час відкриття спадщини у цій справі, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати належним чином оформлену заяву ( в даному випадку завірену начальником колонії).

Крім того, у випадку пропуску строку на прийняття спадщини, нотаріусом було б письмово роз»яснено спадкоємцю про можливість звернення до суду з питання надання додаткового строку для прийняття спадщини. В такому разі засуджений спадкоємець міг подати до суду відповідний позов прямо із колонії.

Відповідно до ст. 8 КВК України засуджені мають право:

- звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань.

Згідно ч.2 цієї ж статті, засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

За положеннями статті 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України:

-здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет;

-одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Але позивач з серпня 2008р. ніких дій не вчинив, до адміністрації колонії з цього питання не звертався, ніяких заяв до нотаріальної контори подати не намагався, з родичами листування не вів. Не зробив він цих дій навіть з лютого 2009р. - дату, яку він визнає як час, з якого йому вперше сповістили про смерть батька.

З позовом до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_2 звернувся лише у вересні 2014р., звільнившись з місць позбавлення волі в червні 2014р. Отже, з серпня 2008р., як йому стало відомо про смерть батька, та по вересень 2014р., тобто шість років, позивач взагалі ніяких дій не вчиняв щодо намагання будь-яким чином відстояти свої права спадкоємця, зокрема, заяву у простій письмовій формі нотаріусу не надіслав, хоча об»єктивно мав таку можливість, оскільки у Вільнянській колонії № 20 засуджені не позбавлені права на телефонні розмови, листування та побачення.

Отже, з огляу на вищевказані встановлені обставини, є правильними висновки суду про те, що відбування спадкоємцем покарання у вигляді позбавлення волі є поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини в тому випадку, якщо він, перебуваючи в умовах ізоляції, не спілкувався із своїми близькими, не знав про смерть спадкодавця, а тому вчасно не подав заяву про прийняття спадщини. Таким чином, сам по собі факт знаходження спадкоємця в місцях позбавлення волі не може бути непереборною причиною пропуску строку прийняття спадщини.

В цій справі судом встановлено, що позивач знав про смерть батька та не був позбавлений або обмежений у наданих засудженим для спілкування з родичами та державмини ораганми правах. Принаймні, позивач не надав відповідних доказів про позбавлення його цих прав, а, навпаки, викладені ним обставини свідчать про їх наявність у останнього.

Разом з тим, відмовивши позивачу у задоволенні позову у зв»язку з необгрунтованістю позовних вимог, суд першої інстанції одночасно відмовив в позові ще й з підстав пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключеними підставами.

Так, якщо суд визнає позов обгрунтованим та доведеним, але поданим до суду з пропуском строку позовної давності, то за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд відмовляє у його задоволення з цих підстав.

В даному випадку суд встановив обставини, які свідчать про необгрунтованість заявлених позовних вимог, тому слід відмовляти в позові саме з цих підстав. Отже, суд безпідставно застосував строк позовної давності як додаткову підству для відмови в позові ОСОБА_2, у зв»язку з чим рішення в цій частині у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України слід змінити, виключивши як підставу відмови в позові пропуск позивачем строку позовної давності. В іншій частині рішення суду є законним і обгрунтованим, тому підстав для його зміни або скасування колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року у цій справі змінити, виключивши як підставу відмови в позові ОСОБА_2 застосування строку позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.