АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Рубан С.М., Кабанченко О.А.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради про зобов'язання підписати контракт,

встановила:

у серпні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача підписати з ним контракт, як з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», два примірника якого підписані ним 12 травня 2015р. та направленні на адресу відповідача.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 10 травня 1995р. працював на посаді директора історико-архітектурної пам'ятки-музею «Київська фортеця». 5 листопада 2012р. його було звільнено, однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014р. звільнення визнано незаконним і його поновлено на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 5 листопада 2012р. На виконання рішення суду Департаментом культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 11 березня 2015р. видано наказ № 73-к про поновлення його на роботі, однак у пункті 5 наказу зазначено про укладення контракту з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» в установленому порядку терміном на один рік.

Позивач вважав, що вказаний пункт наказу порушує його права, оскільки змінює існуючу форму трудового договору, та погіршує його становище. 12 травня 2015р. він направив на адресу відповідача листа та підписаний ним контракт, з пропозицією його укладення, однак відповіді не отримав, тому просить про примусове виконання обов'язку в натурі.

Рішенням суду від 12 жовтня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не враховану ту обставину, що він був працевлаштованим за трудовим договором на невизначений строк, однак відповідач запропонував йому укласти контракт строком на один рік.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/15203/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка

- 2 -

просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач з 10 травня 1995р. працював на посаді директора історико-архітектурної пам'ятки-музею «Київська фортеця» за безстроковим трудовим договором.

Наказом Головного управління культури КМДА № 317-к від 17 липня 2012р., до якого у подальшому вносилися зміни, позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 5 листопада 2012р.

Рішенням колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014р. звільнення позивача визнано незаконним, поновлено його на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 5 листопада 2012р.

Наказом Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 73-к від 11 березня 2015р. позивача поновлено на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 5 листопада 2012р., наказано вважати призначеним позивача на посаду генерального директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 21 січня 2013р. Пунктом 5 вказаного наказу зазначено про укладення контракту з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» в установленому порядку терміном на один рік.

19 березня 2015р. та 21 квітня 2015р. позивач звертався до відповідача про виключення пункту 5 з наказу № 73-к від 11 березня 2015р., посилаючись на порушення його трудових прав, так як він був прийнятий на роботу по безстроковому трудовому договору, а укладення контракту строком на один рік, є строковим трудовим договором.

10 квітня 2015р. та 8 травня 2015р. відповідачем на адресу позивача направлені листи, в яких позивача повідомлено про можливість його звільнення на підставі п. 6 ст.36 КЗпП України у разі не укладення запропонованого контракту.

12 травня 2015р. позивачем на адресу відповідача направлений підписаний ним контракт, де у пункті 5.1. зазначено, що він є безстроковим.

З боку відповідача вказаний контракт підписаний не був.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із свободи договору, а також з того, що контракт є трудовим договором, тому норми Цивільного Кодексу України до правовідносин сторін не застосовуються.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Згідно ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України встановлено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про культуру» керівники закладів культури призначаються на посаду шляхом укладення з ними трудового договору (контракту).

Разом з тим, вказаний закон був прийнятий 14 грудня 2010р., набрав чинності з 12 січня 2011р., і у його перехідних і заключних положенням не міститься обов'язку керівників закладів культури, які займали свої посади на час прийняття даного закону, укласти із роботодавцями контракти, зокрема, і строкові.

Позивач обіймав посаду директора історико-архітектурного музею «Київська фортеця»

- 3 -

з 1995р., був поновлений на роботі з 5 листопада 2012р., а не призначений на цю посаду, тобто його трудові відносини з відповідачем були продовжені, тому правових підстав для примушування позивача укласти строковий контракт відповідач не мав.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Разом з тим, між сторонами наявні трудові правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства, предметом спору є укладення контракту, який є формою трудового договору, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що контракт не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а на правовідносини сторін з приводу укладення контракту не поширюються, передбачені нормами статей 638, 640, 642 ЦК України положення щодо укладення договору та прийняття пропозиції про укладення договору.

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством, положення ЦК України щодо укладення договору не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Оскільки нормами трудового законодавства не передбачена можливість примусового зобов'язання роботодавця до підписання контракту з працівником, права позивача у зв'язку із не підписанням відповідачем запропонованого ним контракту порушені не були, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що та обставина, що на час ухвалення судового рішення у даній справі позивач був звільнений з роботи на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, не має правового значення для вирішення даного спору і посилання на дану обставину у рішенні суду першої інстанції є помилковим, проте, не вплинуло на правильність вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув увагу на ту обставину, що відповідач поклав на позивача обов'язок підписати строковий контракт, чим порушив його трудові права, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки неправомірність дій відповідача оспорена позивачем шляхом пред'явлення позову про визнання недійсним пункту 5 наказу відповідача № 73-к від 11 березня 2015р., що є належним способом захисту порушених прав.

Судом повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: