Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/69/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Петрова О. Ф.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

18.02.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

із секретарем: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про усунення перешкод та виселення без надання іншого жилого приміщення, зняття з реєстрації місця проживання, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Олександрійської міської ради та ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_6, приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, договору купівлі-продажу квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_8, який представляє інтереси ОСОБА_3, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 жовтня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, виселення відповідачів з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення, зняття їх з реєстрації за вказаним місцем проживання, стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного нею із ОСОБА_9, від якого з довіреністю діяв ОСОБА_5, від 17.01.2011 року стала власником спірної квартири.

За умовами договору ОСОБА_9 зобов'язався передати їй ключі від квартири до 17.02.2011 року. До часу її звернення до суду своїх обов'язків не виконав, спілкування з нею уникає, перешкоджає їй користуватися квартирою, порушуючи її законні права власника.

Посилаючись на вказані підстави, просила суд задовольнити позов в повному обсязі.

ОСОБА_9 подано зустрічний позов до Олександрійської міської ради та ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_6, приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації Олександрійської міської ради від 06.01.2011 року № 21083, свідоцтва про право власності на житло, видане Олександрійською міською радою 12.01.2011 року згідно розпорядження від 06.01.2011 року №21083, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.01.2011 року.

Зазначав, що в квартирі АДРЕСА_1 він проживає та зареєстрований разом із своїм сином ОСОБА_6 Приватизацією цієї квартири вони не займалися.

У вересні 2010 року він познайомився із ОСОБА_5, який запропонував йому продати квартиру, на що позивач не погодився і повідомив, що йому треба порадитись з сином. Приблизно через тиждень невідомі особи шляхом пошкодження дверей проникли в квартиру і спричинили йому тілесні ушкодження, вимагаючи підписати боргові розписки та документи з приводу продажу квартири. Він звернувся до міліції, але йому відмовили в притягненні цих осіб до кримінальної відповідальності. Наступного дня до нього прийшов ОСОБА_5 разом з двома невідомими чоловіками, які погрожуючи розправою, забрали у нього паспорт та попередили, щоб він нічого на розповідав своєму синові. Зранку 13.01.2011 року ОСОБА_5 відвіз його до нотаріуса, де він підписав якийсь документ, не читаючи його, бо переживав за своє життя та життя сина. В лютому 2011 року він розповів про усе своєму синові, той звернувся до правоохоронних органів і 29.04.2011 року було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, досудове слідство не завершене.

Під час досудового розслідування йому стало відомо, що 17.01.2011 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Для посвідчення договору ОСОБА_5, який діяв від імені продавця за довіреністю, було надано свідоцтво про право власності, видане Олександрійською міською радою згідно розпорядження від 06.01.2011 року № 21083, зареєстроване за в КМБТІ 14.01.2011 року у реєстровій книзі № 69 за № 9554.

Посилаючись на те, що ні він, ні його син, який зареєстрований в квартирі за підставі договору піднайму, що ними не укладався, не подавали заяви про приватизацію житла, а комунальне підприємство «Житлогосп» не видавали довідку про склад сім`ї, відповідач вважає приватизацію незаконною.

Довіреність на здійснення продажу квартири була підписана ним під впливом фізичного та психічного насильства, яке полягало в спричиненні йому тілесних ушкоджень та погрозою розправи над ним та його сином, що можуть підтвердити свідки.

Посилаючись на вказані обставини та підстави, передбачені ч.1 ст. 231 ЦК України, ОСОБА_9 просив задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.10.2014 року первісний позов задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою та виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8, який представляє інтереси ОСОБА_3, ставить питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Зазначено, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим у зв'язку із неповним з'ясуванням та дослідженням обставин справи, неналежної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, пояснень свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Звертає увагу на те, що ОСОБА_9 не мав бажання і не займався оформленням приватизації та реалізацією квартири, всі підписи на документах ним виконувалися внаслідок застосування фізичного тиску.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_14 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» подано заяву про розгляд справи без їх участі (т.2 а.с.41).

Інші особи, які беруть участь у розгляді справи, які про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.33-39, 50-55) в судове засідання не з'явилися, про причину не повідомили.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні апеляційного суду, вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Кожен має право на житло, ніхто не може бути позбавлений цього права інакше як на підставі закону за рішенням суду ( ст.47 Конституції України).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 цього Кодексу передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК УКраїни).

Відповідно до положеннь ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб передбачено і ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17.01.2011 року ОСОБА_5, який діяв від імені власника квартири ОСОБА_3, на підставі виданої останнім 13.01.2011 року довіреності, уклав з ОСОБА_10 (а.с.5) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений нотаріально за реєстр.№ 98 (т.1 а.с.6-8, 141-143).

Згідно вказаного договору продаж квартири вчинено за 13849 грн.

Продавець в особі його представника зобов'язався знятися з реєстрації, та звільнити квартиру від речей та передати ключі покупцю до 17.02.2011 року, проте це зобов"язання на час судового розгляду справи не виконане.

Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_10 (т.1 а.с.9).

Згідно довідки №528 від 22.10.2012 року, виданої Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_10, на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2012 року (т.1 а.с.20).

Відповідно до довідки від 23.10.2012 року № 386, виданої комунальним підприємством «Житлогосп», ОСОБА_10 зареєстрована в АДРЕСА_1 в квартирі також проживають: піднаймач - ОСОБА_6, колишній власник: ОСОБА_9 (т.1 а.с.21).

Задовольняючи частково первісний позов, суд дійшов обгрунтованого висновку, що право позивача як власника в частині усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідачів підлягає захисту, а зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки відсутні беззаперечні докази на підтвердження факту насильства при вчиненні ОСОБА_9 приватизації житла та укладенні договору купівлі - продажу квартири. Згідно ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну власність або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартира (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Оформлення приватизації спірної квартири проводилось Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації, якому згідно рішення виконкому Олександрійської міської ради від 25.01.1999 року № 32 делеговані повноваження по оформленню документів на приватизацію державного житлового фонду(а.с.104 т.1), після виконання замовлення про інвентаризацію в зв'язку з проведенням приватизації (а.с.125 т.1) за заявою ОСОБА_3 про оформлення переходу в приватну власність квартири (т.1 а.с.63).

Згідно розпорядження органу приватизації № 21083 від 06.01.2011 року ОСОБА_3 передано квартиру в приватну власність на підставі поданої ним заяви на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.66).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.01.2011 року право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_9 (т.1 а.с.67, 124).

Копією договору-піднайму від 08.10.2010 року, завіреного начальником ЖЕК м. Олександрія, підтверджується, що ОСОБА_9 як наймач комунальної квартири здав у піднайм ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 для сумісного проживання. За умовами договору при звільненні квартири ОСОБА_15 зобов"язаний звільнити квартиру і ОСОБА_16 (т.1 а.с.62, 162).

Судом не було встановлено порушення вимог ст.ст. 1, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" при передачі у власність ОСОБА_3 в порядку приватизації спірної квартири.

В своєму письмову запереченні на зустрічний позов Олександрійська міська рада зазначала, що розпорядження органу приватизації № 21083 від 6 січня 2011 р. готувалося працівниками Олександрійського міжміського бюро технічної інвентаризації на підставі документів, які було особисто надано ОСОБА_9 Після надання всіх необхідних документів та підготовки розпорядження його було подано на підпис міського голови. Ні працівники міжміського бюро технічної інвентаризації, ні посадові особи міської ради не уповноважені перевіряти документи на предмет їх достовірності. Відповідальність за достовірність документів несе особа, яка їх подає (а.с.84-85).

З метою перевірки доводів відповідача про те, що він не замовляв інвентаризацію квартири для її приватизації, договір піднайму квартири не укладав та не підписував, за клопотанням відповідача ОСОБА_3 ухвалою суду була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Згідно висновку експерта № 1396 від 06.08.2014 року рукописний запис в оригіналі замовлення про приватизацію квартири від 06.01.2011 року такого змісту: «Прошу провести інвентаризацію квартири у зв'язку з приватизацією» виконаний самим ОСОБА_9, підпис в договорі піднайму від 08.10.2010 року укладеному між ОСОБА_9, наймачем квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 та піднаймачем ОСОБА_6 та підпис в графі «Документи одержав» в оригіналі замовлення про приватизацію квартири від 06.01.2011 року виконаний самим ОСОБА_9 (т.1 а.с.239).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення ;або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так, для з"ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ст. 143 ЦПК України).

Висновок експерта визнається одним із доказів разом з іншими, але саме за допомогою експертизи встановлюються факти, які потребують спеціальних знань, якими ні суд, ні особи, які беруть участь у справі, як правило, не володіють. Тому, якщо особою, яка бере участь у справі, заявлено клопотання про призначення експертизи, суду слід зясувати, які саме обставини можливо встановити шляхом проведення експертизи, чи мають ці обставини значення для справи та чи потребує встановлення цих обставин спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, проаналізувавши досліджені ним письмові докази, пояснення свідків: ОСОБА_12., ОСОБА_13, ОСОБА_11, обгрунтовано вважав, що факт застосування психічного чи фізичного насильства по відношенню до ОСОБА_3 при вчиненні дій по приватизації квартири та укладенні представником від його імені договору купівлі-продажу в судовому засіданні не знайшов підтвердження.

Не спростовують цих висновків і показання свідка ОСОБА_17, допитаного за клопотанням відповідачів в суді апеляційної інстанції, який пояснив, що бачив 13.01.2011 року як з під"їзда будинку АДРЕСА_1 з двома невідомими йому чоловіками вийшов ОСОБА_9, який, на думку свідка, був в пригніченому стані і діяв під примусом. При цьому, свідок не вважав, що ОСОБА_9 потребував допомоги через неправомірні дії з боку інших осіб. Ці особи прослідували до автомобіля, але про мету та наслідки поїздки свідку не відомо.

Відповідач не навів безспірних, достовірних, належних і допустимих доказів про те, що приватизація спірної квартир та її відчуження було вчинено під психічним та фізичним тиском ОСОБА_5 або інших осіб, а згідно з ч. 4ст. 60 ЦПК України доказування, а, отже, і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення для визначення наслідків його недійсності.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину містяться у ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

За правилами ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз"яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 цього Кодексу передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідач в обґрунтування недійсності договору купівлі-продажу зокрема посилався на те, що довіреність на ім'я ОСОБА_5 на укладення та підписання договору купівлі-продажу видана ним під тиском останнього та погрозами застосування до нього і його сім'ї насильства.

Вказані обставини були предметом перевірки судом першої інстанції та наданому доказу дана правильна правова оцінка.

Згідно наявної в матеріалах справи копії довіреності від 13.01.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_7, та зареєстрованої в реєстрі за № 85 (т.1 а.с.140), ОСОБА_9, особу якого встановлено та перевірено дієздатність приватним нотаріусом, уповноважив ОСОБА_5 бути представником перед третіми особами, а також в усіх установах, підприємствах, організаціях, в тому числі в органах нотаріату з питання розпорядження (а саме укладення та підписання договору купівлі-продажу) належної йому на праві приватної власності квартири за АДРЕСА_1 в усіх підприємствах, установах, організаціях з питань замовлення та збору документів, необхідних для відчуження вказаного нерухомого майна, а також в судах всіх інстанцій при розгляді цивільних, кримінальних, адміністративних справ (т.1 а.с.138). Довіреність була надана строком на три роки - до 13.01.2014 року, та підписана особисто ОСОБА_9

Як пояснювали в суді першої інстанції відповідач та приватний нотаріус ОСОБА_7, 13 січня 2011 р. перед посвідченням довіреності ОСОБА_9 подав паспорт, виданий 22 грудня 1999 р., довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, документи на квартиру, довідку про склад сім`ї, свідоцтво про право власності на спірну квартиру і повідомив, що продає квартиру. Нотаріусом було його попереджено про наслідки підписання довіреності та передачі представнику права на відчуження квартири, і на питання нотаріуса, де він надалі буде жити, ОСОБА_9 сказав, що буде жити в приватному секторі, можливо в селі. Суд, враховуючи те, що ОСОБА_9 не оспорюється законність довіреності, дійшов висновку, що останнім у добровільному порядку було надано довіреність на уповноваження ОСОБА_5 на вирішення питання розпорядження (а саме укладення та підписання договору купівлі-продажу) належної йому на праві приватної власності квартири.

Вказану довіреність за заявою ОСОБА_3 скасовано 29.07.2011 року (т.1 а.с.146).

Договір купівлі-продажу квартири укладено 17.01.2011 року, до скасування довіреності, а тому договір підписано уповноваженою ОСОБА_9 особою.

В обґрунтування своїх вимог та заперечень ОСОБА_9 надано копію постанови про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 29.04.2011 року, винесену слідчим СВ Олександрійського МВ УМВС України в Кіровоградській області лейтенантом міліції ОСОБА_18, згідно якої порушено кримінальну справу за фактом заволодіння чужим майном - квартирою гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т.1 а.с.42).

Згідно наданої т.в.о. першого заступника начальника Олександрійського МВ УМВС України в Кіровоградській області начальником СВ капітаном міліції ОСОБА_19 інформації в січні 2011 року невстановлена особа, використовуючи свої довірчі стосунки з ОСОБА_9, заволоділа його паспортом та, без відома останнього і його сина - ОСОБА_4, шляхом шахрайства заволоділа квартирою АДРЕСА_1 29.04.2011 року СВ Олександрійського МВ порушено кримінальну справу №01-9349 за фактом заволодіння чужим майном - квартирою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом обману та заволодіння довірою (шахрайство), за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. На теперішній час проведення досудового розслідування триває і остаточне рішення по даному кримінальному провадженню не прийнято (т.1 а.с.121).

Проте, вказана постанова не підтверджує факту застосування насильства до ОСОБА_3, від імені якого вчинено правочин по відчуженню квартири, з боку представника продавця ОСОБА_5, покупця квартири ОСОБА_10 або інших осіб.

Судом встановлено і підтверджується доказами у справі, що при укладенні договору купівлі-продажу сторонами додержано вимоги ст. ст. 220, 238, 239, 640, 657, 658 ЦК України і будь-яких порушень допущено не було.

Встановивши такі обставини суд дійшов правильного висновку про законність спірної угоди і обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення попереднього власника квартири і особи, права на проживання якої за договором піднайма похідні, і відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 за їх безпідставністю і недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги зазначених обставин не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні інших вимог первісного позову, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів є передчасними, оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів є рішення суду про їх виселення.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.

Статтею 7 вказаного Закону визначено перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в тому числі - на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом першої інстанції відповідно до ст. 212-214 ЦПК України повно і всебічно з'ясовано обставини у справі, досліджено і належно оцінено надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює. Результати оцінки доказів, в тому числі пояснень свідків, суд, навівши відповідні мотиви, відобразив в рішенні.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення оскаржуваного рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8, який представляє інтереси ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: