Справа № 524/7994/13-ц
Провадження № 2/524/75/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13.05.2015 року Автозаводський районний суд
м. Кременчука Полтавської області в
складі:

Головуючого судді - Кривич Ж.О.,

при секретарі - Власовій М.М.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за об»єднаними в одне
провадження

позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя та

позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
майна, придбаного у період шлюбу, його
особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із позовом до ОСОБА_3 та просила
визнати квартиру АДРЕСА_1 (далі по
тексту рішення - спірна квартира)
спільним сумісним майном сторін, а
також визнати за нею право на ? її
частку.

15.10.2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд із
зустрічним позовом про визнання
спірної квартири його особистою
приватною власністю (а.с. 30-32).

Ухвалою суду від 17.12.2013 року позови були
об»єднані в одне провадження (а.с. 62).

ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала
у повному обсязі; проти зустрічних
вимог заперечувала.

Вона та її представник ОСОБА_2 суду
пояснили, що спірна квартира придбана
сторонами у шлюбі, за спільні кошти,
тому у відповідності до ст.ст.60,70
Сімейного Кодексу України є спільною
власністю сторін, а їх частки у праві
власності на неї є рівними. ОСОБА_1
зазначила, що однокімнатна квартира,
яка належала ОСОБА_3 ще до шлюбу з нею,
була продана ним через два місяці після
купівлі спірної квартири задля
повернення боргів, ніяк не пов»язаних
із придбанням спірної квартири. Про
розписку, на яку ОСОБА_3 спирається,
стверджуючи, що нібито купив спірну
квартиру за запозичені кошти під
гарантії повернення їх після продажу
своєї однокімнатної квартири, вона
дізналася тільки в судовому засіданні.
За її словами такі обставини в
дійсності місця не мали.

ОСОБА_3 підтримав свої зустрічні вимоги
до колишньої дружини і заперечував
проти її позову.

Він та його представник ОСОБА_4 суду
пояснили, що ОСОБА_3 належала
однокімнатна квартира АДРЕСА_2 З метою
покращення житлових умов сім»ї ОСОБА_3
вирішив продати цю квартиру та купити
іншу більшої площі. У лютому 2001 року він
дізнався про продаж двохкімнатної
квартири АДРЕСА_1 у тому ж будинку, де
проживав. Оскільки продавець намагався
укласти угоду якнайшвидше, часу на
продаж своєї квартири ОСОБА_3 не мав,
тому він 22.02.2001 року взяв у позику 16500
грн. у ОСОБА_5 і за ці кошти купив спірну
квартиру, а 18 квітня 2001 року продав свою
квартиру і розрахувався з ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що про
терміновий продаж попередніми
власниками спірної квартири
повідомила ОСОБА_3 вона; він просив у
неї грошей в борг, щоб купити цю
квартиру.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8
підтвердили викладені ОСОБА_3
обставини укладання договору позики
для купівлі квартири. Свідок ОСОБА_9
повідомила, що навесні 2001 року вона
купила для батька однокімнатну
квартиру у ОСОБА_3 за 3000 доларів США.

Суд, вислухавши учасників судового
розгляду та дослідивши надані ними
докази, встановив такі фактичні
обставини справи:

23 квітня 1999 року ОСОБА_3 уклав шлюб із
ОСОБА_1 Сім»я проживала в однокімнатній
квартирі АДРЕСА_2 яка належала ОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого УЖКГ
виконкому Кременчуцької міської ради
15.04.1997 року.

22 лютого 2001 року ОСОБА_11, яка діяла від
свого імені і від імені ОСОБА_12,
продала, а ОСОБА_3 купив - як зазначено у
договорі купівлі-продажу - за 7 350 грн.
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (договір,
а.с. 35).

18 квітня 2001 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_14
за 6 374грн., як зазначено у договорі, свою
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2
(договір, а.с.34).

Подружжя ОСОБА_3 тривалий час разом
проживало у спірній квартирі. 15.06.2013
року з ініціативи ОСОБА_3 шлюб між
сторонами було розірвано, рішення
набрало законної сили (а.с. 9).

Спірна квартира складається з двох
житлових кімната та підсобних
приміщень, її загальна площа становить
43,37 кв.м.

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що
за загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст.58 Конституції України) норми
Сімейного Кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. До сімейних відносин, які вже
існували на зазначену дату, норми
Сімейного Кодексу застосовуються в
частині лише тих прав і обов»язків, що
виникли після набрання ним чинності. Ці
права та обов»язки визначаються на
підставах, передбачених Сімейним
Кодексом (п.1 Постанови №3 Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року «Про застосування судами окремих
норм Сімейного Кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів».)

Оскільки шлюб сторони уклали у 1999 році,
а спірну квартиру придбали у 2001 році, їх
права щодо неї виникли до набрання
чинності Сімейним Кодексом України.
Отже, вирішуючи спір, суд виходить із
положень діючого на той час закона -
Кодексу про шлюб та сім»ю України.

Стаття 22 КпШС України передбачала, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України було
встановлено, що майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них. Роздільним майном
кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але й спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.
…Визнаючи право спільної сумісної
власності подружжя на майно, суд
повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, а й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя (Постанова Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 25 вересня 2013 року у
справі № 6-82цс13).

На доказ того, що спірна квартира є його
роздільним майном, ОСОБА_3 посилається
на розписку про отримання ним коштів у
борг і їх подальше повернення, договори
купівлі-продажу квартир та показання
свідків. Натомість ОСОБА_1 ці обставини
не визнає.

Оцінивши надані сторонами докази за
правилами ст. 212 ЦПК України, суд
прийшов до висновку про те, що
достатніх та достовірних доказів своїх
позовних вимог ОСОБА_3 суду не надав.

Так, послідовність укладення договорів
купівлі-продажу є такою: спочатку
ОСОБА_3 придбав спірну квартиру і
тільки через майже 2 місяці продав
належну йому однокімнатну квартиру.

Належних доказів, що ОСОБА_1 обіцяла не
претендувати на спірну квартиру і
визнавала, що вона на це майно права не
має, ОСОБА_3 суду не надав - його колишня
дружина це категорично заперечує, а
розписка, нібито видана їм ОСОБА_5 20.02.2001
року, підпису ОСОБА_1 не містить. Ніяких
інших письмових доказів того, що ОСОБА_1
визнавала спірну квартиру роздільним
майном свого чоловіка та знала про те,
що задля її придбання він позичив
кошти, суду також не надано.

Суд зауважує також, що зміст розписки в
частині суми коштів не узгоджується із
вартістю спірної квартири (а.с. 35), а
також ціною, за яку була продана
однокімнатна квартира (а.с. 34),
зазначених у належних письмових
доказах, якими є нотаріально
посвідчені договори купівлі-продажу
квартир.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що позов ОСОБА_1 є
таким, що підлягає задоволенню.

Законних підстав для задоволення
зустрічного позову ОСОБА_3 суд не
встановив.

На підставі викладеного,
відповідно до статей 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 -
задовольнити.

Визнати, що квартира АДРЕСА_1 є об»єктом
права спільної сумісної власності
сторін.

Поділити спірну квартиру між
сторонами, визнавши, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 належить право власності
кожному на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання квартири АДРЕСА_1 його
особистою приватною власністю -
залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
понесені нею судові витрати в сумі 2409,55
грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Автозаводський районний суд м.
Кременчука шляхом подання апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги або розгляду справи
Апеляційним судом, якщо рішення не
скасовано.

Суддя