Номер провадження: 22-ц/785/7489/15
Головуючий у першій інстанції: Абухін Р. Д.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Дільниця № 11 Комунального підприємства « Житлово-комунальний сервіс « Порто-Франківський», ОСОБА_6 яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7 та ОСОБА_8, Приморський РВ в м. Одесі Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали в спірній квартирі та зареєстровані в ній, крім них в даній квартирі також зареєстровані та проживають донька позивача та її малолітні діти. Основним квартиронаймачем є відповідач. Позивач та відповідач припинили шлюбні відносини в 1990 році, перестали спільно проживати та вести господарство, в подальшому шлюб у 1992 році було розірвано. Оскільки відповідач у вказаній квартирі не проживає тривалий час, позивач вважає, що його реєстрацією в спірному житловому приміщенні порушуються її права, тому вона звернулась до суду із визнанням його таким, що втратив право користування житловим приміщення.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував з приводу його задоволення, пояснив що не проживає у спірній квартирі, але постійно туди приходить, тривалий час перебував на лікуванні, після чого внаслідок припинення шлюбних відносин був змушений проживати в іншому місці, тому як позивач постійно вчиняє сварки, а також наголосив на тому, що спірне приміщення складається з одної житлової кімнати площею 16,90 кв.м. та на даний час в ній зареєстровані та проживають, окрім нього, ще четверо осіб, тобто він вимушено на даний час проживає за іншою адресою, фізичної змоги проживати в квартирі, де він є основним квартиронаймачем в нього немає, іншого житла в нього немає, в квартирі залишились його речі, меблі.

Треті особи до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду позивачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено наступне.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та ЖК України.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.07.1982 року та проживали разом в кв. АДРЕСА_1, де й зареєстровані.

З довідки витягу з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 12.01.2015 року вбачається, що в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 ( відповідач по справі)- відповідальний, ОСОБА_3, ОСОБА_6- донька, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - онуки і а.с.43).

Відповідач по справі є основним наймачем квартири АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що відповідач у вказаній квартирі не проживає з 1990 року з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, не сплачує комунальні платежі, особистих речей його в квартирі немає.

Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідач по справі пояснив судові, що у нього з колишньою дружиною - позивачем склалися неприязні відносини, не проживає у спірній квартирі з підстав того, що тривалий час перебував на лікуванні від алкогольної залежності, після чого внаслідок припинення шлюбних відносин був змушений проживати на квартирі, наголосив на тому, що спірне приміщення складається з одної житлової кімнати площею 16,90 кв.м. та на даний час в ній зареєстровані та проживають, окрім нього, ще четверо осіб, тобто він вимушено на даний час проживає за іншою адресою, фізичної змоги проживати в квартирі, де він є основним квартиронаймачем в нього немає, в квартирі залишились його речі, меблі, іншого нерухомого майна в нього немає.

Згідно до ч. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 « Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності ( перебування у відрядженні, у осіб ,які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків,а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше приміщення. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що іншого приміщення для житла в нього немає. Іншого суд не встановив.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей срок за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ч.3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини ( дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячого будинку сімейного типу, закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відповідно до ст.. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.. 212 ППК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ППК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З наведеного вище, суд зробив обґрунтований висновок що позов є таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем в судовому засіданні доведено той факт, що він не проживає в спірній квартирі не за власним бажанням, а внаслідок певних обставин, а саме: неприязних стосунків між ним та позивачем, площею спірного приміщення та кількості осіб, які в ній проживають, а також того, що іншого приміщення для житла в нього немає.

Суд не може позбавити особу її Конституцією гарантованого права на житло.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді: О.Г. Журавльов

О.С.Комлева