Провадження № 2/317/1257/2015
Справа № 317/2128/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

при секретарі Грецовій О.Б.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» та просив визнати недійсним кредитний договір № 5428091 від 23.05.2007 р., укладений між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобовязань якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк».

Вимоги мотивував тим, що між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобовязань якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_2 був підписаний кредитний договір № 5428091 від 23.05.2007 р. Відповідно до вказаного договору банк зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 38200,00 доларів США, а позичальник зобовязався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки обумовлені цим договором. Укладений договір не відповідає чинному законодавству, грубо порушує його права як споживача послуг та як громадянина України, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає його внутрішній волі на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Відповідно до п.п. 1.1 договору № 5428091 від 23.05.2007 р. банк надає позичальнику кредит, проте є незрозумілим, що саме передається позивальнику, а також які правомочності щодо розпорядження цим кредитом. Тобто в порушення ст. 1046 ЦК України не зазначено, що за договором обєктом кредиту є грошові кошти та що вони передаються саме у власність та він зможе ними розпоряджатись. Фактично предметом договору є надання системи послуг щодо управління його коштами.

Також позивач посилається на наступні обставини:

відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Договір № 5428091 від 23.05.2007 р. страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України. Так, стаття 5 не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність зі сторони відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору, проте містить тільки умови з боку позичальника. Крім того, інформацію, передбачену п.п. «д» п. 2 ст. 11 Закону та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банк взагалі йому не повідомляв;

детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача є істотною умовою кредитного договору, яка взагалі відсутня у тексті договору;

п. 3.1.4 договору містить дискримінаційні стосовно позивача правила зміни відсоткової ставки за кредитом, а саме умови договору не передбачають будь-якого двостороннього погодження зміни істотної умови договору, а також відсутні будь-які права позичальника щодо подальших дій у разі незгоди зі зміною відсоткової ставки;

є суперечності між п. 1.5 договору, згідно якого позичальник повинен погасити кредит в термін до 23.05.2027 р. та п. 4.2.3, 4.2.4 договору, згідно яких банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, що не відповідає п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

відповідно до ст. 4 договору права позичальника визначені двома пунктами, а права банку визначені більш ніж пятнадцятьма пунктами. У кредитодавця є лише один обовязок надати кредит, при цьому навіть не зазначено строку виконання зазначеного обовязку.

Представником відповідача надані письмові заперечення проти позову, мотивовані тим, що Постанова НБУ № 168 від 10.05.2007 р. набула чинності 05.06.2007 р., а кредитний договір укладений 23.05.2007 р. До цього інформація надавалась в іншій формі, ніж встановлено в постанові НБУ, про що позивач розписувався в анкеті-заяві на видачу кредиту. Інші доводи позивача вважає безпідставними та нормативно не обґрунтованими. Також посилається на необхідність застосування строку позовної давності.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання зявився представник позивача ОСОБА_1, який позов підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові.

В судове засідання 07.09.2015 р. зявилась представник відповідача ОСОБА_3, яка проти задоволення позову заперечувала, надала пояснення, аналогічні тим, що містяться у письмових запереченнях на позов. В подальшому участі в розгляді справи не брала.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

23.05.2007 р. між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_2 укладено договір № 5428091 (далі Договір № 5428091).

Відповідно до п. 1.1 Договору № 5428091 банк зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 38200,00 доларів США на умовах цього договору, а позичальник зобовязався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору № 5428091 процентна ставка за користування кредитом становить 12,90 % річних.

Згідно п. 1.4 Договору № 5428091 кредит надається позичальникові строком до 23.05.2027 р. Протягом цього строку позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та строки, визначені цим договором.

Згідно п. 4.2.2 Договору № 5428091 банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення наданого кредиту у випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

В судовому засідання встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач надав позичальнику кредит у розмірі 38200,00 доларів США на умовах цього Договору № 5428091.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у п. 7 якої зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обовязків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин, або його частина, може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За вимогами ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з кредитного договору, позивачу при укладенні вказаного договору були відомі усі істотні умови договору, про що свідчать його особисті підписи в кредитному договорі, та не існувало ніяких інших умов, які б примусили останнього прийняти умови на вкрай невигідних для себе умовах.

Волевиявлення позивача під час укладання кредитного договору було вільним, свідомим та повністю відповідало його внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України та враховує, що позивач не надав суду належних доказів того, що волевиявлення на укладення кредитного договору не було вільним.

Посилання представника позивача на те, що позивачу не були відомі положення діючого законодавства України при укладені договору, як підставу для визнання кредитного договору недійсним судом не приймаються, оскільки вимогами законодавства не передбачено такі підстави для визнання правочину.

Вирішуючи питання щодо несправедливості умов окремих умов укладеного кредитного договору, суд виходить з того, що позивач не примушувався до укладання договору, він особистим підписом посвідчив добровільність його укладання, вільно обрав кредитодавця, а також виконував договір без застережень більш ніж 7 років.

Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач, зазначаючи у позові про несправедливість умов Договору № 5428091, не навів одночасно всіх трьох вищезазначених ознак та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Зокрема, матеріали справи не містять ані посилань на наявність шкоди, ані доказів її спричинення.

При цьому суд враховує, що протягом дії спірного договору відповідач не змінював в односторонньому порядку відсоткову ставку і дана обставина була визнана сторонами у судовому засіданні.

Також суд вважає необґрунтованими посилання позивача на недодержання відповідачем при укладанні Договору № 5428091 вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затв. Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., адже зазначені Правила набрали чинності 05.06.2007 р., тобто після укладання спірного договору.

Суд констатує, що позивач попередньо був ознайомлений з усіма умовами кредитування, про що свідчить його підпис в анкеті-заяві на отримання кредиту для придбання нерухомості від 23.05.2007 р. та погодився з ними, оскільки підписав та виконував спірний договір тривалий час.

Інші обставини на які посилається позивач є надуманими, та не знайшли під час судового розгляду ані законодавчого, ані сутнісного підґрунтя.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 214-215, ч. 3 ст. 209 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.І. Сакоян