АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6072/15 Справа № 183/3406/14 Головуючий у 1 й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення з жилого приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, який у жовтні 2014 року уточнив, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі Свідоцтва про придбання майна від 13 березня 2014 року йому належить на праві власності житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1. Зазначений житловий будинок раніше належав на праві власності ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 18931988 від 13 березня 2014 року. Згідно домової книжки, в спірному будинку зареєстровані та проживають відповідачі. На вимогу позивача добровільно виселитися з жилого приміщення і знятися з реєстраційного обліку на протязі двох місяців, тобто до 13 травня 2014 року, відповідачі не реагують та без будь-яких правових підстав користуються житлом, що порушує його права як власника.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком по АДРЕСА_1, висилити відповідачів із спірного жилого приміщення.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком по АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 з жилого приміщення - будинку по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 18931988 від 13 березня 2014 року.

26 травня 2011 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, у відповідності до рішення суду з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 солідарно було стягнуто 124 000 грн. за договором позики, інфляційні - 4 618,68 грн., три відсотки річних з простроченої суми в розмірі 1 273,75 грн., рішення суду набрало законної сили 10 червня 2011 року.

13 березня 2014 року нотаріусом Новомосковської ДНК Дніпропетровської області, у відповідності до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником відділу ДВС Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 04 березня 2014 року, ОСОБА_3 було видане Свідоцтво про придбання майна - житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ОСОБА_3 виявив бажання залишити за собою не продане майно, що належало раніше ОСОБА_4

Згідно домової книжки, в будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що право власності на житло перейшло до позивача, а тому у ОСОБА_4 відсутні підстави, визначені ст. 150 ЖК України, щодо користування спірним житловим приміщенням, тобто він втратив право користування спірним житлом. Крім того, право користування жилим приміщенням ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було похідним від права власності ОСОБА_4 на спірне приміщення, то припинення права власності останнього на будинок, припиняє також і право членів його сім'ї на користування спірним житлом. Також, суд прийшов до висновку, що відповідачі проживають в спірному житловому приміщенні без достатніх правових підстав, а тому вони підлягають виселенню, без надання іншого жилого приміщення.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на шахрайські дії ОСОБА_3 щодо незаконного заволодіння документами на спірне домоволодіння, які підтверджують участь ОСОБА_2 в будівництві даного домоволодіння.

Однак, з такими доводами апелянта не можна погодитися, оскільки відповідно до вимог ст.,ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень. Як вбачається, апелянтом не надано належних доказів на підтвердження незаконних дій ОСОБА_3 щодо отримання документів на спірне домоволодіння.

Крім того, безпідставними та недоведеними є посилання апелянта на те, що спірне домоволодіння являється єдиним приміщенням, де вона проживає, а тому рішенням суду порушується її право на житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 у законному порядку, на підставі свідоцтва про придбання майна від 13.03.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенко А.Г., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-302, придбав спірний житловий будинок.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв'язку з припиненням права власності ОСОБА_4 на спірне приміщення, припинилося також право членів його сім'ї, зокрема ОСОБА_2 та ОСОБА_5, на користування спірним житлом.

Доводи апелянта про те, що на розгляді в Новомосковському міськрайонному суді знаходиться цивільна справа за її позовом про визнання майна, а саме спірного домоволодіння, спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частину домоволодіння, розподіл домоволодіння в натурі, скасування права власності на будинок, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи мається рішення Новомосковського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року, яким в задоволенні зазначених позовних відмовлено(а.с.50-52), а ухвалою цього ж суду від 15 жовтня 2014 року відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі(а.с.68-69).

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова