провадження 2/201/824 /2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спричинену матеріальну шкоду та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ "Ощадбанк" 20 жовтня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спричинену матеріальну шкоду та судових витрат. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що відповідачі працюють в ПАТ "Державний ощадний банк України" на посаді контролерів касирів ТВБВ 1 типу № 10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" (контролер і старший контролер), вони 14 листопада 2012 року при здійсненні операцій з видачі вкладникам національної картки помилково видали компенсаційні кошти з поточних рахунків за заявою на видачу готівки з рахунків, на яких відсутні кошти для виплат компенсації, а клієнти повинні були отримати тільки національну картку; дана операція була проведена в АБС "БАРС" та відображена по рахункам клієнтів 15 листопада 2012 року. Цим банку завдана шкода, яка складає 9126 грн. 77 коп.. Вказана помилкова операція була помічена 19 листопада 2012 року, проведене службове розслідування і винними є відповідачі, оскільки з ними було укладено договори в 2004 році про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, вони дали пояснення, але вказану шкоду в добровільному порядку відшкодовувати вони відмовилися. Представник позивача просив стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача в рахунок відшкодування заборгованості за спричинену матеріальну шкоду в сумі 9126 грн. 77 коп. та витрати на судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Раніше надані пояснення свідчать про те, що позовні вимоги вони не визнали, дійсно працюють касирами у вказаному відділенні банку і тривалий час проводять операції з видачі вкладникам національної картки компенсаційних коштів з поточних рахунків за заявою на видачу готівки і все було вірно, питань до них не виникало. В той день 14 листопада 2012 року також відповідно до тих комп'ютерних програм, що в них є і які їм встановлював банк для роботи, вони проводили операції з видачі вкладникам національної картки компенсаційних коштів з поточних рахунків за заявами на видачу готівки з відповідних рахунків. Все було вірно і тільки 19 листопада 2012 року з головного офісу їм повідомили, що вказані операції були помилковими і кошти тоді не потрібно було видавати, оскільки на рахунках тих клієнтів ще не було коштів. Але в них у відділенні немає програми з перевірки саме під час операції наявності коштів на рахунках клієнтів, це є в головному офісі, який їм своєчасно, а саме 14 листопада 2012 року, про це не повідомив. Отже їх вини в, начебто, помилковості операцій з видачі коштів клієнтам в той день немає. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 працюють в ПАТ "Державний ощадний банк України" на посаді контролерів касирів ТВБВ 1 типу № 10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк", ПАТ "Державний ощадний банк України" зараховує кошти, що надійшли на рахунки громадян України, згідно п. 1 постанови Кабінету міністрів України № 346 від 22 квітня 2012 року "Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень…". 14 листопада 2012 року відповідачі на виконання вказаної постанови № 346 при здійсненні операцій з видачі вкладникам національної картки помилково видали компенсаційні кошти з поточних рахунків за заявою на видачу готівки з рахунків, на яких відсутні кошти для виплат компенсації, а клієнти повинні були отримати тільки національну картку; дана операція була проведена в АБС "БАРС" та відображена по рахункам клієнтів 15 листопада 2012 року. Сума виплачених і не повернутих коштів склала 9126 грн. 77 коп. Цим банку завдана шкода. Вказана помилкова операція була помічена 19 листопада 2012 року, проведене службове розслідування і винними є відповідачі, вони дали пояснення, але вказану шкоду в добровільному порядку відшкодовувати вони відмовилися.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними, на думку позивача, діями відповідачів, пов'язаними з неналежним виконанням свої службових обов'язків, банку було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги безпідставними і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що дізнавшись про завдану шкоду, позивач звернувся з позовом до суду до цих же відповідачок з вимогами про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Але судом було достеменно встановлено, що позивач завдану шкоду не відшкодував, доказів про це не надано, а отже в нього не має права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Позовні вимоги в передбаченому законом порядку не змінювалися і не уточнювалися, а суд розглядає справу відповідно до ст. 11 ЦПК України не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2014 року апеляційна скарга ПАТ "Державний ощадний банк України" відхилена, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2014 року залишене без змін. Отже рішення набрало законної сили.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаним судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, вже встановлено, що в той день 14 листопада 2012 року відповідачки відповідно до тих комп'ютерних програм, що в них є і які їм встановлював позивач (банк) для роботи, вони проводили операції з видачі вкладникам національної картки компенсаційних коштів з поточних рахунків за заявами на видачу готівки з відповідних рахунків. Все було вірно і тільки 19 листопада 2012 року (а чомусь не відразу, в той же день) з головного офісу їм повідомили, що вказані операції були помилковими і кошти тоді не потрібно було видавати, оскільки на рахунках тих клієнтів ще не було коштів. Але в ТВБВ немає програми з перевірки саме під час операції наявності коштів на рахунках клієнтів, це є в головному офісі, який їм своєчасно, а саме 14 листопада 2012 року, про це не повідомив, тобто вимагати того, чого немає у відділенні головний офіс не міг. Отже вини відповідачів в, начебто, помилковості операцій з видачі коштів клієнтам в той день немає. Зараз така програма (перевірки наявності коштів на рахунках клієнтів) вже є в цьому відділенні і зараз таких помилок немає.

Отже вини відповідачок в завданні вказаної позивачем шкоди не встановлено і не доведено, вищезазначене рішення набрало законної сили і встановлені вказаним судовим рішення обставини не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд враховує також і те, що раніше позивач заявляв вимоги про стягнення суми матеріальної шкоди в порядку регресу, а зараз - за твердженням позивача, вказана шкода завдана відповідачами при виконанні ними своїх службових обов'язків, що може свідчити про трудові правовідносини і можливості відшкодування шкоди саме з цих підстав, але обставини завдання шкоди залишилися ті ж самі, нічого не змінилося і нового не добавилося, не змінювалися і не уточнювалися по суті і вимоги позову, тільки підстави позову (посилання на норми закону) інші.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно позивача по трудовим обов'язкам, видачі коштів, оформленню і установленню комп'ютерних програм, перевірки наявності коштів на рахунках, завданню шкоди, позивач не довів зворотнього, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ "Ощадбанк" в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спричинену матеріальну шкоду та судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за спричинену матеріальну шкоду та судових витрат не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не грунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22, 1166, 1191 ЦК України, ст. ст. 130, 134, 135-1 КЗпП України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ "Ощадбанк" в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спричинену матеріальну шкоду та судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -