Справа № 163/2063/15-ц
Провадження № 2/163/292/15
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 вересня 2015 року Любомльський районний суд Волинської області у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

при секретарі Горпинко К.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - органу опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області Цип`ящук Л.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - орган опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що з 02.11.2011 року з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають одну неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки спільне життя з відповідачем не склалось, тому позивач бажає шлюб розірвати. Вказує, що основною причиною розлучення є те, що відповідач не піклується про сімейний побут та їх дитину, не бажає вести спільне господарство, у зв`язку із чим упродовж останнього року між ними склалися неприязні відносини, наслідком яких були постійні суперечки та конфлікти. На даний час вони проживають окремо один від одного, тому їх шлюбні відносини фактично припинились. Оскільки між ними втрачено взаєморозуміння та повагу, вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем суперечитиме його інтересам та інтересам їх дитини. Неповнолітня донька залишилась проживати разом з ним в м.Любомль, де створені усі необхідні умови для її проживання та розвитку, і саме він займається вихованням останньої. Відповідач ніде не працює, відповідно, утримувати доньку не має можливості, а займатись її вихованням не бажає. Через неприязність відносин вважає, що примирення з відповідачем неможливе.

З наведених підстав просив шлюб, укладений з відповідачем 02.11.2011 року, розірвати, а місцем проживання дитини визначити разом з ним, як батьком.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав повністю з наведених вище підстав та додатково пояснив, що раніше він уже звертався в суд з аналогічним позовом, однак позовну заяву відкликав з надією, що відносини з відповідачем налагодяться, однак будь-яких позитивних змін у їхньому сімейному житті не відбулося. На даний час вони продовжують проживати окремо: він проживає в м.Любомль разом з їх малолітньою дитиною, а відповідач проживає в с.Заозерне - у своєї тітки. Оскільки взаєморозуміння у стосунках між ними втрачене, просив не надавати їм термін на примирення, так як воно є недоцільним. Вказав, що він працює та в повному обсязі забезпечує дитину усім необхідним для її розвитку та виховання. У той період, коли він перебуває на роботі, вихованням та доглядом за дитиною займаються його батьки, які не заперечують проти цього. Відповідач час від часу відвідує дитину та таким зустрічам він не перешкоджає. Вважає, що дитина має до нього більшу прихильність, аніж до відповідача. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні, викладені позивачем доводи та вимоги визнала повністю та пояснила, що між нею та її чоловіком дійсно втрачене взаєморозуміння, вони дуже часто конфліктують, проживають окремо, внаслідок чого їх сімейні стосунки фактично припинились, тому також вважає недоцільним надавати їм термін для примирення. Дитина залишилась проживати разом з позивачем, оскільки в останнього створені належні умови для її проживання, виховання та забезпечення, а сама ж вона ніде не працює та можливості утримувати дитину не має. Вона хотіла забрати дитину з собою до тітки в с.Заозерне, де вона на даний час проживає, однак позивач цього зробити не дав, мотивуючи тим, що він є батьком та його дитині є де жити. Один раз на тиждень вона відвідує дитину у позивача та проводить з нею 2-3 години, при цьому, останній проти таких побачень не заперечує. Оскільки вона є уродженкою та громадянкою Республіки Білорусь, тому планує повернутись до батьків в Білорусію, де має намір влаштуватись на роботу, так як має вищу економічну освіту, однак по місцю проживання в Україні віднайти роботу по спеціальності не може. На даний час забрати дитину з собою в Республіку Білорусь також не має можливості, оскільки з її батьками проживає рідна сестра з двома дітьми. Не заперечила, що в майбутньому можливо й забере дитину до себе. Вважає, що прихильність дитини, як до позивача, так і до неї однакова, вказавши, що позивач будь-яких шкідливих звичок не має, спиртним не зловживає та негативного впливу на дитину не має.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області, в судовому засіданні проти заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог не заперечила.
Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши зібрані у справі докази, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини закладення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: категоричне заперечення сторонами можливості примирення, наявність малолітньої дитини, її вік, те, що сторони проживають окремо, фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.
Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 02.11.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області, сторони уклали шлюб 02.11.2011 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 104 (а.с.12).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Любомльського районного управління юстиції Волинської області 01.08.2012 року, від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Як встановлено з пояснень сторін, та підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач проживають окремо, а саме: позивач проживає в АДРЕСА_1 , а відповідач в АДРЕСА_2 (а.с.7-8).

Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом встановлено, що сторони проживають окремо та наміру на збереження, укладеного шлюбу не мають, що в своїй сукупності свідчить про неможливість збереження сім`ї, оскільки подальше їх спільне життя, як подружжя, та існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, а також інтересам їх малолітньої дитини, що має суттєве значення, а тому шлюб слід розірвати.
Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо, договору про визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини.
Як стверджено сторонами та це доводиться висновком Любомльської районної державної адміністрації Волинської області, як органу опіки та піклування, від 22.09.2015 року за №1388/42/2-15, малолітня донька сторін проживає разом з батьком позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

З письмових доказів слідує, що позивач працює на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 1-ї категорії дозиметристом ВІПС (з м.д.н.п.Новогрузьке) відділу прикордонної служби «Грабове», за яким характеризується виключно з позитивної сторони. Крім цього, за місцем проживання скарг на його поведінку до органів місцевої влади не надходило (а.с.7, 7 на звороті).
Згідно копії довідки про доходи за №357, виданої 05.08.2015 року військовою частиною НОМЕР_3 , середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2929,09 грн. (а.с.10).
З вищевказаного висновку органу опіки та піклування від 22.09.2015 року за №1388/42/2-15 встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком, дідусем та бабусею у АДРЕСА_1 , де умови для її проживання є задовільними та в будинку є усе необхідне для її розвитку і виховання. За інформацією Згоранської сільської ради, мати дитини ОСОБА_2 фактично проживає в селі Заозерне у будинку тітки. Будь-якої інформації стосовно негативних проявів з боку обох батьків по відношенню до дитини до служби у справах дітей Любомльської райдержадміністрації не надходило. Питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 також розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації 21.09.2015 року, тому з урахуванням рішення даної комісії, встановлених обставин, думки обох батьків, орган опіки та піклування не знайшов підстав заперечувати проти проживання малолітньої дитини з її батьком позивачем у справі, однак, зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, при вирішенні спору поклався на розсуд суду.
Відповідач в судовому засіданні також підтвердила ту обставину, що поведінка позивача не є такою, що унеможливлює проживання з ним малолітньої дитини, та будь-яким чином негативно впливає на дитину.
При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, його захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.
Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або ж за судовим рішенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.
Та обставина, що позивач має можливість утримувати доньку та підтримувати належні умови її виховання і розвитку підтверджується його характеристиками з місця роботи та проживання, довідкою про доходи з місця роботи та висновком органу опіки та піклування Любомльської райдержадміністрації від 22.09.2015 року за №1388/42/2-15.

Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме батько малолітньої дитини створює належні умови для її повноцінного виховання та розвитку, дбає про дитину в належний спосіб.
Крім цього, при вирішенні зазначеної вимоги позивача, суд враховує позицію відповідача, яка визнала і погодилась із заявленими позивачем позовними вимогами, при цьому мотивуючи своє рішення виїздом в Республіку Білорусь для проживання до своїх батьків з метою влаштування на роботу, а також те, що орган опіки та піклування Любомльської райдержадміністрації Волинської області не надав висновку про недоцільність визначення місця проживання спільної дитини сторін з позивачем.
Таким чином, враховуючи інтереси дитини, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, взаємну прихильність батька та дитини, те, що позивач, як люблячий батько опікується донькою, створює належні умови для її повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, а також з огляду на те, що суд дійшов висновку про розірвання шлюбу, укладеного сторонами, тому, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає за доцільне визначити місцем проживання останньої - місце проживання її батька позивача ОСОБА_1 .
Обговорюючи питання розподілу судових витрат, у відповідності до ст.88 ЦПК України, суд вважає, що ці витрати мають бути у повному обсязі покладені на відповідача.
Керуючись ст. ст.3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 88, ч.4 ст.174, ст.ст.213-215 ЦПК України, ст. ст.3, 18, 19, 110, 112, 141, 150, 151, 157, 160, 161 СК України, ст.29 ЦК України, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, суд, -
в и р і ш и в :
Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м.Любомль Волинської області, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою м.Брест Республіки Білорусь, зареєстрований 02 листопада 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області, актовий запис №104, - розірвати.

Визначити місцем проживання малолітньої доньки сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання її батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Любомль Волинської області.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення складено та підписано 25.09.2015 року.

Головуюча: суддя А.Л.Гайдук