Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2/330/226/2015

Справа № 330/538/15-ц

"12" травня 2015 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Ковальчук О.А.

при секретарі Базаджи Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у сумі 50000 гривень,

встановив:

01.04.2015 року позивач та його представник ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому вказали, що 20.01.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики. Згідно до умов п.1.1 Договору позивач передає у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 50000 гривень, а відповідач зобов*язується повернути отриману суму грошових коштів в повному обсязі протягом 30 календарних днів від дати укладання Договору позики, тобто 20.02.2015 року. Однак в порушення договірних умов відповідач не виконав свого зобов*язання по поверненню суми позики. І на момент звернення до суду заборгованість за договором складає 50000 гривень.Просять стягнути на користь поивача заборгованість в сумі 50000 гривень та судові витрати в сумі 500 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі Довіреності, яка була посвідчена посадовою особою, а саме директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуцій на компанія» Завалінічем В.Л. 18.03.2015 року, працівником якого являється позивач ОСОБА_5, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з*явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутністю за участю його представника.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала письмові заперечення, в яких підставила під сумніви повноваження представника позивача, а також зазначила, в письмових поясненнях, що в період з червня 2014 року по лютий 2015 року вона працювала торговим агентом ТОВ «УДК»(Хортиця) за адресою м.Мелітополь, вул. Польова,1.Під час прийняття на роботу їй повідомили, що вона повинна зареєструватися як приватний підприємець для того, щоб її прийняли на роботу. Оскільки вона була зацікавлена у працевлаштуванні, то у серпні 2014 року (раніше не встигла із-за браку вільного часу) вона зареєструвалася як приватний підприємець та продовжувала працювати. Восени в організації, де вона працювала, змінився керівник, ним став ОСОБА_1. Вона підписувала якісь папірці, пов*язані з роботою, але договорів позики не підписувала, ніяких коштів у ОСОБА_5 в борг не брала. У договорі позики від 20.01.2015 року, що доданий до матеріалів справи, під її даними стоїть не її підпис, а якоїсь іншої особи. Вказаний підпис взагалі не схожий на її.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсягу за наступними підставами:

В судовому засіданні встановлено, що 20.01.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений письмовий договір позики, який був підписаний позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_3 Згідно до умов п.1.1 Договору позивач передає у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 50000 гривень, а відповідач зобов*язується повернути отриману суму грошових коштів в повному обсязі протягом 30 календарних днів від дати укладання Договору позики, тобто 20.02.2015 року. Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, вказаний в договорі. Згідно п.6.3 Договору підписання цього договору позичальником засвідчує отримання ним від позикодавця всієї суми у день підписання цього договору. Борг до теперішнього часу відповідачем не повернутий.

Встановлені обставини підтверджуються оригіналом договору позики, який міститься на а.с.38.

Як пояснила відповідач в судовому засіданні- це дійсно той договір, який вона підписала, і на договорі стоїть її підпис. Анкетні дані свої в договорі заповнив власноручно ОСОБА_1, а вона заповнила свої анкетні дані також власноручно, і на цьому договорі стоїть її підпис, але коштів від ОСОБА_5 вона не отримувала. Адвокату, який надав їй юридичну допомогу, вона помилково вказала на довіреність представника позивача, замість договору позики, що на ньому не має її підпису. Призначати судову почеркознавчу експертизу непотрібно, так як на договорі позики дійсно її підпис.

Як вбачається з пояснень представника позивача борг в сумі 50000 гривень відповідач не повернула в обумовлений договором строк. ОСОБА_3 ніколи не перебувала з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуцій на компанія» в трудових відносинах, з нею укладався договір на надання послуг. Передані відповідачкою звіти по кредитним операціям, які ніби-то свідчать про трудові відносини, не мають ніякого стосунку до предмету спору і являються не допустимі доказами, а тому мають характер припущень, і не можуть бути прийняті судом до уваги. В порушення договірних умов відповідач не виконав свого зобов*язання по поверненню суми позики. І на момент звернення до суду заборгованість за договором складає 50000 гривень.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України даний договір позики укладений у письмовій . Згідно правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбаче-ні договором.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п.2.2, п.2.3 Договору позики, укладеного між стронами 20.01.2015 року відповідач зобов*язується повернути отриману суму грошових коштів в повному обсязі протягом 30 календарних днів від дати укладання. Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, вказаний в договорі.

Надані відповідачем виписки кредитних операцій по картковому рахунку на її ім*я за НОМЕР_1 та на ім*я «ОСОБА_3 ФОП» по рахунку НОМЕР_2 не є допустими доказами, так як вони не спростовують той факт, що ОСОБА_3 не отримала кошти за договором позики, і мають характер припущень.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213. 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 16, 526, 625, 1049, 1050 ЦК, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 50000 гривень задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 50000 гривень та судовий збір в сумі 500 гривень, всього 50500 гривень.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: