Справа № 317/3003/15-ц
№/п 2/317/1691/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гончаренко П.П.,

при секретарі Поповій О.Г.

розглянувши в попередньому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майна особистою приватною власністю, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати автомобіль марки FORD TRANSIT кузов WF0VXXBDFV5М36507 державний номер АЕ 6728ННїї особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 07 жовтня 2005 рокупозивач уклала шлюб з відповідачем. На сьогоднішній день шлюб між позивачем та відповідачем не розірвано, але відповідач проживає окремо. В період спільного проживання з відповідачем було придбано побутову техніку. Крім того, в 09.08.2013 року був придбаний транспортний засіб автомобіля марки FORD TRANSIT кузов WF0VXXBDFV5М36507 державний номер НОМЕР_1, на підставі відповідного правочину, право на який було зареєстровано в реєстраційному відділу державної автомобільної інспекції, і на сьогоднішній день знаходиться у володінні та користуванні відповідача. На теперішній час позивач та відповідач поділили майно у вигляді побутової техніки, натомість з приводу автомобіля марки FORD TRANSIT кузов WF0VXXBDFV5М36507 державний номер АЕ 6728НН виникли суперечки, оскільки зазначений автомобіль хоча й придбаний 09.08.2013 року в період перебування у шлюбі за 34000 гривень, натомість на його купівлю були надані гроші матері позивача, у якої були кошти від продажу належної їй на праві власності квартири, що підтверджується розписками, договором. Тому, позивач вважає, що автомобіль не є сумісною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю, оскільки на його купівлю пішли кошти належні її матері. Зі сторони відповідача будь-яких вкладень у згаданий автомобіль зроблено не було, вони домовились у добровільному порядку нотаріально укласти договір на підставі ст. 64 СК України. Однак, відповідач всіляко ухиляється від походу до нотаріуса та укладення такого договору, хоча й не заперечує проти виключно власності позивача на вказаний автомобіль.

Позивач в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити.

Відповідач направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує, обставини зазначені в позові підтверджує.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що позов позивача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2012 року обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Викладені позивачем у позові обставини підтверджені наданими до позовної заяви письмовими доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте одним з подружжя за кошти, які належали йому особисто і майно, набуте на підставі договору дарування є особистою приватною власністю подружжя. Відповідно до п. 3 ч.1 статті 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто та є власністю кожного з них.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в тому числі набуте майно, набуте нею за час шлюбу, за кошти, які належали їй особисто.

Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, розяснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Вищезазначений автомобіль, як свідчать обставини справи є особистою власністю, позивача, оскільки придбаний за її особисті кошти.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тому, положення ст. 391 ЦК України встановлює гарантію права власнику майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи питання щодо заявленого позову, суд враховує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів, інтересів інших осіб. У зв'язку із наведеним, з урахуванням вимог ст. 130, ч.4 ст. 174 ЦПК та ч. 6 п.11 Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, згідно якого за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом, суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову та задовольнити позовні вимоги позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 174, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_3 Олександрівни до ОСОБА_2, про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль марки FORD TRANSIT кузов WF0VXXBDFV5М36507 державний номер НОМЕР_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: П.П. Гончаренко