АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/7963/15 Головуючий у 1 інстанції- Шум Л.М.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К А Ї Н И

2 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі :

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

При секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу КовальоваОлександра Миколайовича, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 і просила винести рішення, яким зобов»язати відповідача сплатити їй 10.000 дол.США, що, на думку позивачки, складає Ѕ частину від суми, за яку було продано відповідачем, без погодження з позивачкою, автомобіль«HyundaiSanta Fe» державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який є спільним сумісним майном, набутим сторонами у шлюбі.

Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь: 875 грн.34 коп., як 3% річних за затримку виконання грошового зобов»зання в порґяку ст.625 ЦК України; 3.000 грн. за заподіяння моральної шкоди та 1.000 грн, як витрати на правову допомогу.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 квітня 2015 року у позові відмовлено /а.с.78-79/.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції послався на те, що сторонами не надано доказів того, чи був реалізований спірний автомобіль за погодженням з позивачкою, але, оскільки автомобіль був проданий в період шлюбу, то, на думку суду, правочин купівлі-продажу спірного автомобіля вчинено з відома позивачки.

Крім того, суд послався на те, що позивачкою без згоди з відповідачем було використано спільні подружні кошти, у зв»язку з чим відповідач був вимушений продати спірний автомобіль, щоб розрахуватись з боргами сім»ї.

Також, як вважав суд першої інстанції, стягнення Ѕ частини вартості спірного автомобіля повинно бути предметом поділу спірного майна подружжя, однак з такими вимогами позивачка до суду не зверталась, у зв»язку з чим, на думку суду, відсутні правові підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі Ковальов ОлександрМиколайович, який діє за дорученням ОСОБА_2, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу в межах заявлених доводів, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були дослідженні у судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення першої інстанції не відповідає.

Встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 19 серпня 1988 року по 23 березня 2015 року.

В період шлюбу сторонами за спільні кошти у спільну сумісну власність придбаний автомобіль «Hyundai Santa Fe» 2008 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, який був зареєстрований на відповідача ОСОБА_3, що підтверджується технічним паспортом цього автомобіля /а.с.71/.

Зазначене не заперечувалось сторонами.

Згідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із указаної норми слідує, що сторони володіли указаним автомобілем на праві власності в рівних частках.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.

В судовому засіданні встановлено, що не заперечується сторонами, що 22.11.2014 року відповідач без згоди на те позивачки, продав спірний автомобіль громадянину ОСОБА_4 за 180.000 грн., що підтверджується довідкою-рахунком від 22.11.2014 року №880934 /а.с.71/.

В суді апеляційної інстанції позивачка, вимагаючи стягнення на свою користь вартості належної їй частки спірного автомобіля, відмовилась від проведення автотоварознавчої експертизи цього автомобіля та погодилась з доводами відповідача про те, що вартість автомобіля становить 180.000 грн., а тому не заперечувала проти повернення їй відповідачем лише 1/2 частини указаної суми.

Незважаючи на те, що, в силу ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, колегія суддів вважає, що, звертаючись до суду з позовом про повернення їй половини виручених коштів від продажу спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном сторін, не є порушенням зазначеної норми, оскільки позивачка вправі сама обирати спосіб своїх порушених прав, який узгоджується з вимогами ч.2 ст.16 ЦК України.

Так, відповідач, відчуживши спірний автомобіль, який перебував у спільній сумісній власності з позивачкою, тим самим заподіяв їй матеральну шкоду, яку позивачка об»єктивно оцінює в 90.000 грн., тобто, Ѕ частини вартості, за яку було продано автомобіль.

При цьому, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, позивачка не вимагає визнання недійсним договору відчуження автомобіля третій особі, а лише просить поновити її порушене право шляхом відшкодування на її користь Ѕ суми, за яку було продано спірний автомобіль.

Доводи відповідача в тій частині, що після продажу спірного автомобіля половину виручених коштів від продажу автомобіля він повернув дружині - нічим в судовому засіданні, крім слів відповідача, не підтверджені. В той же час, позивачка наполягає на тому, що згоди на продаж спільного автомобіля вона відповідачу не давала і будь-які кошти від продажу автмобіля відповідач їй не передавав і на сімейні потреби ці кошти не використав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що відповідач, відчуживши автомобіль, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, без згоди з позивачкою, тим самим поруший її майнові права, які підлягають захисту.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої Інстанції послався на те, що сторонами не доведено за яких умов укладався догововір про продаж автомобіля, тобто, за згодою відповідачки чи без її згоди, а тому, на думку суду, цей спір повинен розглядатись в межах спору про поділ спірного майна подружжя, проте, такої вимоги, як зазначив суд першої інстанції, до суду не пред»являлось.

Між тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, спірний автомобіль дійсно був проданий відповідачем, підтвердженням чого є не лише пояснення самих сторін, але і вище зазначена довідка-рахунок від 22.11.2014 року №880934, видана ТОВ»Автопрестиж Центр», яким було оформлено відчуження автомобіля за 180.000 грн. на ім»я набувача спірного автомобіля ОСОБА_4/а.с.71/.

Колегія суддів вважає, що пред»являти позов про поділ цього автомобіля, як спільного сумісного майна подружжя, позивачка не мала правових підстав, оскільки цей автомобіль перебуває у власності іншої особи. Тому довід суду першої інстанції про те, що цей спір повинен розглядатись лише в ході розгляду позову про поділ спільного майна подружжя є безпідставним.

При цьому, як вважає суд апеляційної інстанції, позивачка мала право, в силу ст.65 СК, або пред»явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача ОСОБА_3 Ѕ частини вартості цього автомобіля, чим вона і скористалась.

Колегія суддів вважає, що звертатись позивачці до суду з вимогою про визнання недійсним (в Ѕ частині) договору відчуження спірного автомобіля є не обов»язковим, оскільки в силу ст.204 ЦК України правомірність правочину презюмується, а підстави для визнання цього договору недійсним в силу закону, також відсутні.

Позивачка обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз»ясненнями викладеними у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Із цього роз»яснення слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов»язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна.

Дійшовши висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України вважає за правомірне вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплаченого судового збору у сумі 4.684грн. при зверненні з позовом до суду першої інстанції у сумі 3.654 грн./а.с.7/, та при зверненні до суду з апеляційною скаргою, у сумі 1.030 грн. /а.с.87/.

Також підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на послуги адвоката у сумі 1.000 грн., що підтверджується договором про надання юридичних (адвокатських) послуг, укладеного 20.01.2015 року між позивачкою ОСОБА_2 та адвокатом Ковальовим Олександром Миколайовичем, адвокатським ордером серія НОМЕР_4 на право адвоката Ковальова Олександра Миколайовича представляти у юридичних інстанціях інтереси ОСОБА_2, квитанцією №149072 від 2.02.2015 року про оплату позивачкою ОСОБА_2 послуг адвоката Ковальова Олександра Миколайовича у розмірі 1.000 грн., а також розрахунком витраченого часу адвокатом Ковальовим Олександром Миколайовичем при наданні правових послуг позивачці /а.с.43-46/.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 875 грн.34 коп., як 3% річних за затримку виконання грошового зобов»язання та 3.000 грн. за заподіяння моральної шкоди, колегія суддів не вбачає за можливе задовольнити позов, оскільки ст.625 ЦК України на спірні правовідносини не поширюється, а заподіяння моральної шкоди в результаті неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_2 суду не навела.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч дійсним обставинам справи та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.307,308,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Ковальова Олександра Миколайовича, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити.

Скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, 90.000(дев»яносто) тис.грн., що складає Ѕ частину ринкової вартості автомобіля «Hundai Santa Fe» державний номер НОМЕР_2 станом на 10 лютого 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 1.000 (одна тис)грн. та сплачений судовий збір у сумі 4.684(чотири тис.шістсот вісімдесят чотири)грн.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: