Справа №477/393/15-ц 12.05.2015 12.05.2015 12.05.2015
Провадження №22-ц/784/1228/15 Суддя по 1 інстанції Семенової Л.М.
Категорія 54 Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала
Іменем України
12 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів Коломієць В.В., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

- представника відповідача - Банку - Морозова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1
на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 квітня 2015 року у справі

за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист трудових прав,

встановила :
23 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства "ОТП «Банк» (далі Банк ) про захист трудових прав.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 5 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді експерта відділу організації продажів роздрібних продуктів в м. Одеса управління організації продажів роздрібних продуктів Південної регіональної Дирекції АТ «ОТП Банк», з робочим місцем в м. Миколаєві.

З 22 березня 2014 року він призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» й проходить військову службу у Ленінському районному військовому комісаріаті м. Миколаєва. В зв`язку з призовом на військову службу його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України наказом № 1093/14-01к від 25 березня 2014 року (призов працівника на військову службу).

В подальшому на підставі змін, які відбулися щодо цього питання у трудовому законодавстві та набрали чинності з 25 жовтня 2014 року, відповідач видав наказ про скасування свого наказу про його звільнення й повністю виплатив йому середній заробіток за період з 25 березня по 1 липня 2014 року.

Проте, на початку лютого 2015 року, через поштове відділення, він отримав трудову книжку та дізнався про те, що його знову звільнено з 1 липня 2014 року наказом № 2397/14-01к від 27 червня 2014 року, але по п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ( за угодою сторін) на підставі його заяви, поданої 26 червня 2014 року.

Позивач вказував, що своєї згоди на звільнення він не надавав, тому наказ є незаконним, а його трудові права порушені.

Посилаючись на викладене, позивач вважав, що строк звернення до суду ним не пропущено та просив скасувати наказ від 27 червня 2014 року про його звільнення, зобов`язати відповідача видати наказ про збереження за ним роботи на вказаній посаді на весь період призову на військову службу під час мобілізації, внести відповідні зміни до його трудової книжки, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 2 липня 2014 року по 20 лютого 2015 року та 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на дотримання чинного законодавства та наявність власноручної заяви позивача про його звільнення з 1 липня 2014 року за угодою сторін, проведення з ним повного розрахунку по 1 липня 2014 року включно шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок, ознайомлення його з наказом про звільнення та отримання ним трудової книжки 1 липня 2014 року, яка була передана з офісу м. Києва.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, оскільки не підтверджуються належними та допустимим доказами у відповідності до вимог ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України. Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогами закону.

Так, підставою припинення трудового договору по п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є угода сторін.

Як роз`яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі постанова Пленуму), судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач перебував у безстрокових трудових відносинах з відповідачем з 5 березня 2014 року (наказ № 821/14 -01к від 5 березня 2014 року), працюючи на посаді експерта відділу організації продажів роздрібних продуктів в м. Одеса управління організації продажів роздрібних продуктів Південної регіональної Дирекції АТ «ОТП Банк», з робочим місцем в м. Миколаєві.
З 22 березня 2014 року позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» й проходив військову службу за призовом у Ленінському районному військовому комісаріаті м. Миколаєва.

В зв`язку з призовом на військову службу його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України наказом № 1093/14-01к від 25 березня 2014 року (призов працівника на військову службу), в редакції чинній на час видання наказу.

В подальшому Законом України № 1275- VII від 20 травня 2014 року були внесені зміни у п. 3 ч. 1 ст. 36 та ст. 119 КЗпП України щодо гарантій збереження місця роботи та середнього заробітку (не більше одного року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

19 червня 2014 року відповідач видав накази № 2316/14-01к та № 2320/14-01к, якими скасував попередній наказ про звільнення та видав наказ про збереження за позивачем посади на період призову, але не більше ніж на рік, а також повністю виплатив позивачу середній заробіток за період з 25 березня по 1 липня 2014 року включно (а.с.25-26).

З 1 липня 2014 року, наказом № 2397/14-01к від 27 червня 2014 року, позивача звільнено з роботи по п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, на підставі його заяви про звільнення з 1 липня 2014 року за угодою сторін, підписаної ним із зазначенням дати 26 червня 2014 року (а.с. 24).

1 липня 2014 року позивач ознайомлений з наказом про звільнення під розпис та особисто отримав трудову книжку згідно із актом приймання - передачі (а.с. 27-28).

23 лютого 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що домовленості про його звільнення не існує, оскільки таку заяву він не подавав, а трудову книжку отримав поштою у лютому 2015 року.

В суді першої інстанції, оглянувши оригінали документів, позивач зазначав, що заява про звільнення написана та підписана ним власноручно, але без проставляння дати звільнення та дати її написання. Проте, 26 червня 2014 року він таку заяву не міг подати, оскільки не перебував у м. Миколаєві.
Вказував, що підпис на оригіналі наказу про звільнення та акті приймання -передачі трудової книжки схожий на його підпис.

В суді апеляційної інстанції за участю позивача досліджені оригінали документів, надані Банком, які стосується питання його прийняття на роботу та звільнення.

Оглядаючи надані документи, позивач пояснив, що трудову книжку отримав на початку лютого 2015 року особисто за місцем служби у Ленінському РВК від працівника відповідача. Тоді ж він підписав в пакеті й інші надані йому документи, зокрема, копію наказу про звільнення, акт приймання - передачі трудової книжки, в яких зазначена дата ознайомлення та отримання трудової книжки 1 липня 2014 року. При цьому зміст цих документів він не читав, однак наявність свого підпису на них не оспорює. Пояснив, що надав суду усі наявні докази, надати докази на підтвердження того факту, що підписав документи датовані 1 липня 2014 року саме у лютому 2015 року, він не може.

За такого, позивачем не спростовано того факту, що з наказом про звільнення він ознайомлений під розпис саме 1 липня 2014 року та в цей же день отримав трудову книжку.

А доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що з наказом про звільнення він не ознайомлений та акт приймання-передачі трудової книжки не підписував (а.с. 27-28), спростовані ним же в суді апеляційної інстанції.

Таким чином позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

За змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права.
Стосовно заяви про звільнення з 1 липня 2014 року (датовану 26 червня 2014 року), позивач вказував, що написав та підписав її особисто, але ще під час прийняття його на роботу, проте дату звільнення та дату її написання він не зазначав, вони дописані іншою особою (копія цієї заяви на а.с. 34). До того ж, 26 червня 2014 року він не залишав територію Ленінського РВК протягом повного робочого дня, а тому не міг в цей день подати заяву про звільнення, що підтверджував довідкою Ленінського РВК від 9 квітня 2015 року.

Однак, доводи позивача про те, що 26 червня 2014 року він не залишав територію Ленінського РВК протягом повного робочого дня, а тому не міг в цей день подати заяву про звільнення, не спростовують самого факту домовленості сторін про звільнення позивача з 1 липня 2014 року, а тому не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

Посилання представника позивача на те, що наявність в матеріалах справи двох заяв позивача про звільнення, само по собі свідчить про відсутність домовленості щодо його звільнення, необґрунтовані, виходячи з такого.

Матеріали справи містять дві подібні за змістом копії заяви позивача на звільнення на а.с. 24 та а.с. 34. Як пояснив представник відповідача, у відділ кадрів направлялась заява позивача, копія якої міститься на а.с. 34, оскільки заява на а.с. 24 не містила повного та вірного найменування посади позивача, тому він її переписав.

Інших доказів на підтвердження своїх доводів та обґрунтувань позивачем не надано.

З урахуванням викладеного, колегія не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: