АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1167/15 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника апелянтів ОСОБА_1; представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 треті особи - служба у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року представник ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обгрунтування вимог вказував, що дана квартира належить позивачу на праві приватної власності, а відповідачі - його колишній тесть ОСОБА_3, та діти - ОСОБА_4, ОСОБА_6 не проживають у АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням задоволено. Визнано відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 243 грн 60 коп. судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, представником відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6, подано апеляційну скаргу.

Апелянти просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилаються, що суд при ухваленні рішення порушив норми матеріального і процесуального права та допустив невідповідність висновків про те, що відповідачі не проживають у спірному житлі понад рік без поважних причин, фактичним обставинам справи. При цьому судом порушено права малолітнього ОСОБА_6

У судовому засіданні представник апелянтів підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на доводи, викладені у ній.

Представник позивача апеляційної скарги не визнав, рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 понад рік без поважних причин, а тому вони втратили право на користування спірним житловим приміщенням на підставі вимог ст.405 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що з таким висновком суду погодитись можна частково, а саме - в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Судом установлено, що ОСОБА_7 на праві приватної власності, належить квартира АДРЕСА_1, відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2003 року, за № 833(а.7).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 - колишній тесть власника та його діти від першого шлюбу - повнолітня дочка ОСОБА_4 і неповнолітній син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_6 народився 11 травня 2012 року у Сполучених Штатах Америки (місто Чикаго, округ Кук, штат Іллінойс), що стверджується фотокопією його свідоцтва про народження. (а.с.91), однак після народження переїхав з батьками до України.

З 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживають у США, куди разом з батьками виїхали на постійне місце проживання, що підтверджується їх паспортами, виданими у США. Зокрема, ОСОБА_4 видано паспорт США НОМЕР_1 від 15 квітня 2015 року, а ОСОБА_6 - паспорт США НОМЕР_2 від 06 січня 2015 року.

Діти навчаються у навчальних закладах США, зокрема, ОСОБА_4 протягом 2012-2013 р.р. навчалась у Вищій Школі Елмвуд Парк. Очікувана дата закінчення навчання - вересень 2013 року. (а.с.28)

Після розлучення батьків - позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_5, їхні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6, постійно проживають на території США з матір'ю, котра відповідно до рішень судів цієї країни, починаючи з 2010 року, отримувала кошти з батька - ОСОБА_7 на утримання дітей, що вбачається із представлених апеляційному суду належно завірених перекладів копій зазначених судових рішень.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 приїжджають у спірне житло на канікули із США, де проживають постійно, приблизно один раз на рік до діда ОСОБА_3.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 суд вірно виходив з того, вони, як члени сім'ї власника житла, які не користуються без поважних причин житловим приміщенням - квартирою № АДРЕСА_1 понад рік, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, втратили право на користування цим житлом.

Посилання в апеляційній скарзі про порушення прав малолітнього ОСОБА_6 при розгляді даної справи не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів. З матеріалів справи вбачається , що мати малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_5 була залучена до участі у справі за клопотанням представника відповідача 11 червня 2015 року, приймала участь у судовому засіданні та давала свої пояснення з приводу заявленого позову, як видно із журналу судового засідання від 11 червня 2015 року (а.с.98,99). Однак, у зв'язку із поверненням до США, де постійно проживає, в подальшому, участі у справі не приймала, будучи повідомленою про розгляд справи через відповідача ОСОБА_3, котрий є її батьком та дідом малолітнього ОСОБА_6. Разом з тим, до участі у справі була залучена служба у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради, у зв'язку із розглядом справи щодо малолітнього ОСОБА_6, з метою недопущення порушення його прав.

Згідно із вимогами ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них.

Із представленого апеляційному суду належно завіреного перекладу копії судового рішення Окружного Суду Округу Кук, Штату Іллінойс, США, від 26 листопада 2010 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають під опікою матері ОСОБА_5, котра на їх утримання стягнула кошти із батька ОСОБА_7. Аліменти на дітей останнім сплачувались протягом 2012-2015 років у США, де їх отримує стягувачка, про що стверджується звітом про платежі NCP служби охорони здоров'я і допомоги сім'ям США. Зазначене дає підставу зробити висновок про постійне проживання ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 разом з матір'ю та під її опікою у США.

Колегія суддів не може прийняти як доказ постійного проживання у спірному житлі приїзди ОСОБА_4 та ОСОБА_6 приблизно один раз на рік під час канікул у спірне житло, оскільки така поява у житлі має тимчасовий характер.

За таких обставин, коли судом установлено факт відсутності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин, суд підставно визнав їх такими, що втратили право на користування житлом, а тому доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення в цій частині, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду щодо визнання відповідача ОСОБА_3, таким, що втратив право на спірне житло.

Заперечуючи позов, відповідач ОСОБА_3 стверджував, що він постійно проживає у спірній квартирі, оскільки вона знаходиться на першому поверсі будинку, близько розташовані магазини та громадський транспорт, що йому, як людині похилого віку та інваліду П групи, який проживає одиноко та постійно хворіє, є зручно для життя. У квартирі АДРЕСА_2, яка належить на праві власності його дружині ОСОБА_13, і про яку стверджує позивач, як про його постійне місце проживання, він не проживає у зв'язку із поганими взаємовідносинами з останньою, котра виїхала за кордон і тривалий час там перебуває.

Із довідки ПП "Совр" вбачається, що ОСОБА_3, зареєстрований у спірному житлі з 2003 року.

Із матеріалів справи - доказів по справі: пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12 вбачається факт постійного проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , у тому числі й протягом спірного періоду 2013-2014р.р..

Зазначений факт також підтверджується актом від 14 липня 2015 року, складеним майстрами дільниць обслуговуючого ПП "Совр" ОСОБА_15 і ОСОБА_16 котрі засвідчили, що ОСОБА_3 дійсно зареєстрований і проживає за даною адресою. Вищенаведене також засвідчили письмово сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_17, ОСОБА_18

Відповідач ОСОБА_3 є інвалідом П групи, живе одиноко, часто хворіє та звертається за медичною допомогою за місцем проживання, що вбачається із довідки Тернопільського комунального центру швидкої медичної допомоги та медичних даних за результатами ультразвукового та ехокардіологічного обстеження.

Довідкою комунального закладу Тернопільської обласної ради "Центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" від 31.07.2014 року стверджується, що в період з 01.01.2013 року по час видання довідки до ОСОБА_3 зареєстровано чотири виклики: 12.01.2013 року (діагноз: гіпертонічна хвороба II ст. Гіпертонічний криз., 10.02.2013 року (діагноз:гіпертонічна хвороба II ст.Гіпотензія медикаментозна), 23.03.2013 року (діагноз: ІХС.Атеросклеротичний кардіосклероз) та 28.05.2014 року (діагноз:ІХС,Фібріляція передсердя,Гіпертонічна хвороба II ст.). Усі виклики зафіксовані за адресою АДРЕСА_1.

Наведене спростовує покази свідків ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 котрі перебувають у дружніх відносинах з позивачем, а також свідків ОСОБА_24, ОСОБА_25. ОСОБА_26, оскільки із цих свідчень не можна зробити висновку про факт непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі більше року без поважних причин.

Враховуючи наведені обставини, підтверджені належними доказами по справі, суд зробив безпідставний висновок, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі більше року без поважних причин та визнав його таким, що втратив право на користування спірним житлом. У зв'язку з чим рішення суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 слід скасувати.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог ст.309, 316 ЦПК України по справі слід ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.304,307,309,311,312,319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді