Справа № 464/3353/15-ц
пр.№ 2/464/1077/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2015 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Калітовській А.Б.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсними,

В С Т А Н О В И В :

22.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсними. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 27.05.2013 року було укладено договір про надання кредиту. ОСОБА_1 вважає, що договір не відповідає вимогам закону, не грунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Тому ОСОБА_1 просить визнати договір недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. При цьому представник позивача посилався на те, що укладений позивачем кредитний договір не відповідає вимогам закону, оскільки є дискримінаційним та несправедливим по відношенню до позивача. Також представник позивача посилався на те, що відповідачем не було надану всю інформацію щодо кредиту. Позивач в судовому засіданні також зазначив, що перед підписанням договору йому було надано недостовірну інформацію щодо вартості кредиту. Договір позивач підписував нашвидкоруч та не ознайомився з його змістом.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Судові повістки, що були направлені відповідно до вимог ч. 4 ст. 74 ЦПК України за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, повернулися до суду з поміткою, що причиною невручення є закінчення встановленного строку зберігання. Беручи до уваги, що представник відповідача двічі не з'явився в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути позов без участі представника відповідача.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

27.05.2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 50009111. На підставі вищезазначеного кредитного договору позивач отримав від банку кредит для придбання автомобілю в сумі 113868 грн. 40 коп., а також додатковий кредит в сумі 33688 грн. 90 коп. за умови сплати відсотків та інших передбачених договором платежів строком на 60 місяців.

Як видно з позовних вимог, позивач просить визнати недійсним кредитний договір як такий, що не грунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням права позивача як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості.

Вирішуючи позов суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту йому не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивач посилається на те, що ненаданням вказаної інформації він був введений в оману щодо дійсних умов кредитного договору. Позивач відмовився би від укладання такого договору, як би відповідач виконав свій обов'язок щодо надання повної та достовірної інформації.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не надав доказів того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з кредитного договору від 27.05.2013 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в загальних умовах кредитування, що є додатком до кредитного договору від 27.05.2013 року, послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. У графіку погашення кредиту, що також є додатком до кредитного договору, зазначено розмір всіх додаткових витрат, пов'язаних з виконанням договору, а також графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього.

В п. 9.5 загальних умов кредитування, підписаних позивачем, зазначено, що підписанням загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що позичальник ознайомився з правилами фінансових послуг. В п. 9.6 загальних умов позичальник підтвердив, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги, про умови додаткових фінансових послуг, пов'язаних з кредитом, та їх вартість.

Тому доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Посилання позивача на те, що він підписав договір без належного з ним ознайомлення, не заслуговують на увагу. В судовому засіданні встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до відповідача з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору і позивач мав можливість з ним ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорі та додатках.

Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору в цілому недійсним.

Як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач також посилаєттся на те, що всупереч вимогам закону відповідач передбачив в договорі платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу). Також позивач посилається на те, що надання кредиту в іноземній валюті заборонено діючим законодавством, тому договір є недійсним.

Суд не може погодитись з таким посиланням.

Статтєю 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Однак, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно змісту ч. 3 ст. 533 цього Кодексу, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право фінансових установ на підставі банківської ліцензії на здійснення банківських операцій з іноземною валютою, в тому числі - розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

В основних умовах кредитного договору зазначено, що сума кредиту складає 113868 грн. 40 коп., а сума додаткового кредиту - 33688 грн. 90 коп. Тобто, позивачу було надано кредит в грошовій одиниці України - гривні.

В кредитному договорі дійсно має місце пункт, за яким усі платежі повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США. Проте, наявність цього пункту в договорі не є підставою для визнання договору недійсним в цілому.

Так само не може бути підставо для визнання договору недійсним в цілому й пункт щодо обов'язку позивача сплачувати комісію за надання кредиту.

Відповідність або невідповідність закону вищезазначених пунктів оспорюваного кредитного договору не має наслідком недійсності інших частин кредитного договору, оскільки договір може бути вчинений і без включення до нього вказаних пунктів.

Питання недійсності вищезазначених пунктів оспорюваного кредитного договору може бути предметом судового розгляду на підставі ст. 217 ЦК України. Проте, за правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Позивач не заявляв позовної вимоги про визнання окремої частини кредитного договору недійсним. Тому питання щодо недійсності окремих пунктів оспорюваного договору не може бути предметом розгляду в цьому судовому засіданні.

Так само не може бути предметом розгляду в цьому судовому засіданні обставина, що внаслідок подорожчання кредиту позивач не має можливості виконувати свої зобов'язання. Істотна зміна обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, не є підставою для визнання договору недійсним, проте може бути підставою зміни або розірвання договору. Але позивачем не було заявлено такої позовної вимоги.

В судовому засіданні не знайшли підтвердження викладені в позовній заяві підстави для визнання кредитного договору в цілому недійсним. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 217, 230, 524, 533, 627, 638, 1054 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 10, 11, 27, 59, 60, 78, 88, 137, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсними - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий :