АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3557/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 641/2743/13 ОСОБА_1
Категорія: земельні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді Швецової Л.А.

Суддів: Малінської С.М., Костенко Т.М.

За участі секретаря: Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційними скаргами заступника військового прокурора Харківського гарнізону та Державного підприємства «Завод ім. Малишева»

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року

за позовом Державного підприємства «Завод ім. Малишева» до ОСОБА_2, Харківської міської ради, третя особа : Державний концерн «Укроборонпром» про визнання недійсним державного акту,скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року Державне підприємство «Завод ім.. Малишева» звернулось до суду з позовом в якому просило визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 289878, виданий ОСОБА_2; скасувати пункт 108.1 додатку № 1 рішення 33 сесії 5 тикання Харківської міської ради від 29.04.2009р. № 95/09; зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ДП «Завод ім.. Малишева» земельною ділянкою, що розташована по вул. Федоренка, 11 у м. Харкові.

В обґрунтування свого позову ДП «Завод ім. Малишева» зазначило, що підприємство більше пятидесяти останніх років користується земельною ділянкою для проїзду спецтехніки до полігону. Право на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом на право постійного користування землею, виданим Харківським райвиконкомом 26.07.1958 року.

На теперішній час відповідач перешкоджає позивачу у реалізацій своїх законних прав та інтересів, оскільки земельну ділянку, що розташована по вул. Федоренка, 11 у м. Харкові передано у приватну власність ОСОБА_3 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку. Підставою для видання державного акту на земельну ділянку ОСОБА_3 стало рішення 33 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 29.04.2009р. № 95/09 р.

Позивач також вказав, що вищевказана земельна ділянка повністю знаходиться на території, що раніше була виділена заводу. Крім того, на схемі розташування земельної ділянки, яка наведена в акті погодження земельної ділянки по вул. Федоренка, 11 визначено, що земельна яка передана ОСОБА_3, повністю знаходиться в межах танкової дороги.

Представник відповідача - Харківської міської ради позовні вимоги не визнав зазначивши, що рішенням 25 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 10.09.2008 р. ОСОБА_4, як черговику загальноміського переліку громадян України було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку площею 1000 кв.м. по вул. Федоренка, 11 у м. Харкові для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Рішенням 33 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 29.04.2009 р. ОСОБА_3 передано у приватну власність спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, який було зареєстровано в Управлінні Держкомзему у м. Харкові. Виходячи із опису меж та плану земель, наданих заводу ім.. Малишева згідно акту на право постійного користування від 26.07.1958р., земельна ділянка має складну ламану конфігурацію, адреса земельної ділянки відсутня.

Крім того, представник Харківської міської ради зазначив, що відповідно до схеми розташування земельної ділянки та акту погодження земельної ділянки, земельна ділянка розташована поруч з танковою дорогою на певній відстані і не налягає на останню.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що має акт приватизації спірної земельної ділянки та кадастровий номер. Вважає, що земельна ділянка була надана на законних підставах, оскільки рішення було узгоджено з усіма службами.

Представник третьої особи - ДК « Укроборонпром», який виступає на стороні позивача, в судовому засіданні позовні вимоги ДП «Завод ім. Малишева» підтримав в повному обсязі зазначивши, що рішення Харківської міської ради від 29.04.2009 р. про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки прийняте з перевищенням повноважень, оскільки спірна земельна ділянка є державною власністю, якою ДП «Завод ім. Малишева» володіє на праві постійного користування з 1958 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Завод ім. Малишева» до ОСОБА_2, Харківської міської ради, третя особа: Державний концерн «Укроборонпром» про визнання недійсним державного акту,скасування рішення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Завод ім. Малишева» з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі

Також, з вказаним рішенням не погодився заступник військового прокурора Харківського гарнізону, звернувшись на нього з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ДП «Завод ім. Малишева» задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В силу ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виділена ОСОБА_2 знаходиться на території земельної ділянки, яка з 1958 року знаходиться у постійному користуванні заводу .

Відповідно до ст.41 ОСОБА_5 України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. ОСОБА_5 також фіксує, що власність зобовязує. Ч. 7 ст. 41 ОСОБА_5 передбачає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Власник повинен дотримуватися моральних засад суспільства, коли він здійснює свої права. Зміст норм ОСОБА_5 створює підстави для певних обмежень права приватної власності на конституційному рівні з метою реалізації соціальної функції права власності.

Громадяни України мають право на отримання земельних ділянок із земель сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального або колективного садівництва. Основним цільовим призначенням цих земельних ділянок є закладення та вирощування саду.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи.

Рішенням 25 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 10.09.2008р. № 237/08 ОСОБА_2, як черговику загальноміського переліку громадян України, було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м по вул. Федоренка 11 у м. Харкові для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

05.11.2008р. були погоджені межі земельної ділянки на місцевості, про що було складено акт.

Рішенням 33 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 29.04. 2009р. № 95/09 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м. по вул. Федоренка 11 у м. Харкові.

Відповідно до п. 18 в) Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року із змінами та доповненнями «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК

право користування земельною ділянкою виникало після одержання її

власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у

відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI

(1066-17)право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; г) громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК (2768-14), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове

користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством;

Крім того, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, включає в тому числі, матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Відповідно до статті 198 Земельного кодексу України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає:

а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки;

б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами;

в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості;

г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі;

ґ) виготовлення кадастрового плану.

Підставою для прийняття вказаного рішення став розроблений ТОВ «Геокомплекс» проект відведення земельної ділянки, який було погоджено у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано державний акт від 28.05.2010 р. на право власності на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м. по вул. Федоренка 11 у м. Харкові з присвоєнням кадастрового номера для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у м. Харкові.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Право посвідчене державними актами є похідним від відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Таким чином, визнання недійсним державного акту на право власності на землю як правовстановлюючого документа можливо лише у випадку визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до наданого позивачем акту на право користування землею, виданого Харківським райвиконкомом 26.07.1958 р., заводу ім. Малишева відведено в постійне користування 78,75 га землі згідно з накресленим планом та описом меж.

Згідно вказаного акту зазначена вище земельна ділянка має складну ламану конфігурацію, розташована частково та межує із землями м. Харкова, а також населеними пунктами Харківського району і по конфігурації нагадує дорогу, адреса земельної ділянки відсутня.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні, представником заступника військового прокурора Харківського гарнізону було зазначено, що земельна ділянка, яку було передано у власність ОСОБА_2 надано за рахунок земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні ДП «Завод ім. Малишева» з 1958 року, однак відповідно до ст.58, 59 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту, як в судове засідання першої, так і апеляційної інстанції, надано не було.

Судова колегія вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на той факт, що відповідачу ОСОБА_2 земельна ділянка була виділена за рахунок земель, які знаходяться в постійному користуванні позивача.

Так, у своєму запиті від 11.02.2015р. на адресу ДП «Східне державне підприємство геодезії, картографії, кадастру та геоінформатики» ДК «Укроборонпром» підтвердив той факт, що на сьогодні виникають складнощі у визначенні меж наданої ДП «Завод ім. Малишева» земельної ділянки, оскільки система координат, яка діяла на час видання акту, відрізняється від сучасної.

Крім того, для вирішення вказаного питання по суті, судом першої інстанції неодноразово призначалась земельно-технічна експертиза для визначення, чи знаходиться земельна ділянка на яку ОСОБА_2 видано державний акт на землю в межах земельної ділянки на право користування якою ДП «Завод ім. Малишева» було видано державний акт від 26.07.1958 р. За клопотанням експерта судом були витребувані: координати меж земельної ділянки згідно акту від 28.05.2010 р., координати меж земельної ділянки згідно акту від 26.07.1958 р., топографо-геодезичні та інші матеріали, які використовувались при складанні державного акту від 26.07.1958р., але вказані документі позивачем надані не були надані.

З матеріалів справи вбачається, що Управлінням містобудування та архітектури від 09.12.2008 р., був погоджений з позивачем проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 за адресою м. Харків вул. Федоренка 11 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Крім цього, відповідно до довідки Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі» від 24.06.2008 р. інформація в державному реєстрі земель про наявність чинних державних актів на право власності, договорів оренди землі, державних актів на право постійного користування та договорів на право тимчасового користування на земельну ділянку по спірній адресі відсутня.

Крім цього, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним державного акту на землю, ДП « Завод мім. Малишева» не вказав, з яких саме підстав необхідно визнати державний акт недійсним.

Ч. 1 ст. 182 ЦК України (в редакції від 12.05.2004 р.) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно, за правилами недійсності правочинів неможна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад,

рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на

житло,про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку,ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичноїособи

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях .

Положеннями ст. 203 ЦК визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а

також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно

застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до ОСОБА_5 та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених ОСОБА_5; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених ОСОБА_5 та законом .

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до ОСОБА_5.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог,встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК ( 435-15 ), як правило, має

наслідком визнання правочину недійсним.

В абзаці 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Посилання представника заступника військового прокурора Харківського гарнізону в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на порушення судом першої інстанції вимог цивільно-процесуального законодавства, щодо відмови в допиті свідків, які можуть показати, де розташована земельна ділянка, яка знаходиться у постійному користування позивача, а також проведенні виїзного судового засідання для зясування обставин справи, судова колегія вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст. 56, 57 ЦПК України факт накладення земельних ділянок не може доказуватися в судовому засідання шляхом пояснень свідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги заступника військового прокурора Харківського гарнізону та Державного підприємства «Завод ім. Малишева» - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення, однак на протязі двадцяти днів після набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: