У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Касьяна О.П., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міндоходів у Харківській області, прокуратури Харківської області, Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів слідства та прокуратури, за касаційними скаргами ОСОБА_4, який діє від імені Державної казначейської служби України, та заступника прокурора Харківської області на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що Харківським районним судом Харківської області розглядалась кримінальна справа по обвинуваченню його у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. ч. 2, 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України. Із 19 лютого 2008 року до 25 вересня 2008 року він знаходився в Харківському слідчому ізоляторі та проходив психіатричну експертизу в психіатричній лікарні в умовах стаціонару. Вироком Харківського районного суду Харківської області від 6 жовтня 2011 року його визнано невинним та виправдано за ч. 2 ст. 15, ч. ч. 2, 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 358. За ч. 1 ст. 366 КК України його визнано винним, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн та звільнено від покарання за ст. 49 КК України в зв'язку з закінченням строків давності. Враховуючи, що його виправдано за більшістю пред'явленого обвинувачення та незаконно тримали під вартою, просив задовольнити позов.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 суму втраченого заробітку з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 62 123 грн 23 коп. та моральну шкоду - 9 744 грн. Зобов'язано Головне управління Міндоходів у Харківській області повернути в натурі ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3 450 грн, вилучені під час обшуку 19 лютого 2008 року. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції у в частині розміру стягнутої моральної шкоди змінено, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 69 426 грн. В інший частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_4, який діє від імені Державної казначейської служби України, та заступник прокурора Харківської області звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційними скаргами, в яких просять оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами встановлено, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 6 жовтня 2011 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн та звільнено від покарання на підставі ст. 49 КК України в зв'язку з закінченням строків давності. Крім того, ОСОБА_3 визнано невинним та виправдано за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 358; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 212 КК України в зв'язку з недоведеністю його участі у вчиненні цих злочинів.

Вказаний вирок залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2008 року ОСОБА_3 було затримано співробітниками слідч <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_909904/ed_2015_03_08/pravo1/T012341.html?pravo=1>ого відділу податкової міліц <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_01_25/pravo1/Z026600.html?pravo=1>ії ДПА в Харківській області та до 25 вересня 2008 року він перебував під вартою у Харківському СІЗО та у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3 при проведенні стаціонарної психіатричної експертизи. Постановою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2008 року ОСОБА_3 змінено запобіжний захід із тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Вирішуючи вимоги в частині визначення розміру втраченого заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суди виходили із положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати та п. п. 1-4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна. Відповідно до п. 9 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 5 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року. № 100. Згідно із абзацом 3 п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Цим Порядком визначено випадки виплати працівникові заробітної плати у випадку її збереження і ним не передбачено, що при визначенні її розміру вона підлягає компенсації відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. У період, за який за працівником зберігається заробітна плата, така виплачується по його закінченні, строки її виплати у цей період чинним законодавством не визначаються, отже відсутні підстави вважати, що такі порушені. Разом з тим, відповідно до <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_01_25/pravo1/KP950100.html?pravo=1> пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_01_25/pravo1/KP950100.html?pravo=1> в колективних договорах <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2901/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Саме з цього мали виходити суди при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача та провести його коригування при наявності зазначених обставин.

Однак при вирішенні спору апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в цій частині, наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку про необхідність застосування до вказаних правовідносин Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Щодо вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення) право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 не був повністю реабілітований, оскільки його було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу, тому, враховуючи п. 3 Положення, підстави для відшкодування моральної шкоди на його користь за весь час перебування під слідством та судом відсутні.

Однак апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в цій частині, наведеного не врахував, безпідставно стягнув на користь позивача кошти на відшкодування моральної шкоди визначивши період за який останній має право на її відшкодування з часу затримання і до постановлення 17 жовтня 2012 року ухвали апеляційним судом Харківської області, якою вирок щодо позивача залишено без змін.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Частиною 1 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода у цих випадках відшкодовується державою.

Згідно із ст. 2 цього Кодексу держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно із п/п 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13 квітня 2011 року <nau://ukr/460/2011>, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

При вирішенні спору суди не врахували зазначених положень закону помилкового зазначивши про необхідність стягнення середнього заробітку та коштів на відшкодування моральної шкоди із Державної казначейської служби України.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про законність рішення суду першої інстанції в частині вирішення цих вимог.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 303 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду в частині вирішення позову, яким задоволені вимоги про стягнення середнього заробітку та коштів на відшкодування моральної шкоди не може вважатись законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, тому його законність судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4, який діє від імені Державної казначейської служби України, та заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2015 року в частині вирішення позову, яким задоволені вимоги про стягнення середнього заробітку та коштів на відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.П. Касьян В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук