Справа № 302/626/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі РОГАЧ О.Я.

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області про визнання недійсним рішення, за апеляційною скаргою Лозянської сільської ради на рішення Міжгірського районного суду від 29 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 11.06.2015 звернулася до суду із зазначеним позовом до Лозянської сільської ради Міжгірського району мотивуючи наступним. Сільська рада розглянувши заяву ОСОБА_3 прийняла 23.02.2015 рішення № 19, яким вирішила: «визнати дорогою загального користування шириною 3 метри під'їзну дорогу до земельної ділянки ур. «Чертеж» з верхньої частини земельної ділянки ОСОБА_1, жительки АДРЕСА_1». Це рішення є незаконним, оскільки сільська рада розпорядилася частиною земельної ділянки, яка є власністю позивача, тоді як відповідно до закону відповідач не має права розпоряджатися земельними ділянками, що перебувають у приватній власності.

Посилаючись на порушення права власності на землю, на положення ст. 22 ч. 2 ЦК України щодо скасування нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування, на ст.ст. 12, 152, 154, 155 ЗК України щодо захисту права власності на землю, а також на норми ст. 144 Конституції України щодо зупинення рішення органу місцевого самоврядування з мотивів його невідповідності Конституції чи законам України з одночасним зверненням до суду, позивач просив зупинити рішення Лозянської сільської ради від 23.02.2015 № 19 «Про дорогу загального користування» та визнати це рішення недійсним.

Рішенням Міжгірського районного суду від 29.06.2015 позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення Лозянської сільської ради від 23.02.2015 № 19 «Про дорогу загального користування», в решті позову відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Лозянська сільська рада оскаржила рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, провадження в справі закрити. На думку апелянта, спір підвідомчий адміністративному суду, оскільки йдеться про оскарження рішення органу місцевого самоврядування як суб'єкта владних повноважень, а спір про право цивільне відсутній. Крім того, ОСОБА_1 не довела, що є власником земельної ділянки, яка раніше належала її покійному чоловіку, а тому не має права на позов, який пред'явила, позов не доведений і щодо фактів, які були покладені в його обґрунтування. Суд також необґрунтовано відхилив клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, тоді як вирішення спору впливає на його права і обов'язки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що 18.06.2003 ОСОБА_5 на підставі рішення Лозянської сільської ради Міжгірського району від 29.12.2002 був виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на землю щодо земельної ділянки загальною площею 0,6049 га, призначеної для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, розташованої на територій цієї сільської ради (а.с. 24). З державного акту вбачається, що надана у власність земельна ділянка складається фактично з семи ділянок у різних урочищах, які складають загальну площу всієї ділянки, при цьому, в урочищі «Чертіж» розташована одна з цих семи складових, а саме, ділянка площею 0,1596 га, яка по лінії А-Б межує із землями загального користування (дорогою), по лінії Б-В межує із землями ОСОБА_6, а по лінії В-Г - із землями ОСОБА_3

ОСОБА_5 і ОСОБА_1 були з 25.01.1957 подружжям, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 19, 20). Довідкою виконкому Лозянської сільської ради від 05.05.2015 № 50 стверджується, що на момент смерті ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали дружина померлого ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), зять померлого ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3.), онука померлого ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_4.), правнучка померлого ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_5.) (а.с. 23).

Актом від 10.10.2014 комісія Лозянської сільської ради у присутності сторін спору ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та жительки АДРЕСА_1 ОСОБА_12 встановила, що жителі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 і ОСОБА_12 самовільно скопали під'їзну дорогу шириною 3 м до земельної ділянки ОСОБА_3; обміром земельної ділянки, що належала в урочищі «Чертіж» ОСОБА_5, встановлено, що її площа з 0,1596 га збільшилася до 0,1896 га внаслідок самовільного захоплення землі за рахунок під'їзної дороги «з верхньої частини вказаної земельної ділянки» (а.с. 16). Представник позивача пояснив апеляційному суду, що ОСОБА_12 є онукою ОСОБА_5, однак, повного складу сім'ї померлого ОСОБА_5 (дітей подружжя ОСОБА_1) не назвав.

35 сесія 6-го скликання Лозянської сільської ради розглянувши заяву ОСОБА_3 прийняла 23.02.2015 рішення № 19, яким вирішила: «визнати дорогою загального користування шириною 3 метри під'їзну дорогу до земельної ділянки ур. «Чертеж» з верхньої частини земельної ділянки ОСОБА_1, жительки АДРЕСА_1» (а.с. 17).

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), обов'язок доказування пред'явлених вимог лежить на позивачеві, особа зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

ОСОБА_1 пред'явила позов до Лозянської сільської ради як власник земельної ділянки на захист порушеного її права власності на землю. Між тим, правова позиція позивача щодо набуття у власність у порядку спадкування земельної ділянки, на яку був виданий державний акт ОСОБА_5, помилкова, а обрана лінія захисту порушених, як вважає позивач, його прав, не ґрунтується на законі та не враховує дійсних обставин справи.

Відповідно до встановлених законом правил, що діяли як на час відкриття спадщини за ОСОБА_5, так і на час прийняття Лозянською сільрадою оскаржуваного рішення, звернення ОСОБА_1 до суду та вирішення справи, право власності на землю набувається громадянами відповідно до закону, в порядку спадкування право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, лише набуте в законний спосіб право власності на землю підлягає захисту (ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316-319, 321, 328, 373, 386, 393, 1216, 1218, 1225 ЦК України, ст.ст. 2-4, 78, 79, 81, 90, 131, 152-155 ЗК України).

Норми ст.ст. 1220, 1268, 1270, 1296 ЦК України передбачають, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини він не заявив про відмову від неї; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини; спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність цього свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З наявних у справі витягів від 12.05.2015 зі Спадкового реєстру випливає, що інформації про складання спадкодавцем ОСОБА_5 заповіту, укладання спадкового договору, а також про заведення спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за цим спадкодавцем у реєстрі немає (а.с. 21, 22). З матеріалів справи також вбачається, що спадкодавець мав дітей, онуків, правнуків, дані щодо яких вказують на їх проживання за останнім місцем проживання спадкодавця.

Поряд зі встановленим законом загальним правилом щодо належності успадкованого спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) встановив виняток з цього правила, коли йдеться про спадкування нерухомого майна: так, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ст. 1297 ч. 1); свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ст. 1298 ч. 1); якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу), право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ч.ч. 1, 2).

В редакції ЦК України на час прийняття оскаржуваного рішення стаття 1299 цього Кодексу відсутня внаслідок виключення її Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності з 04.08.2013, що, втім, не усунуло обов'язку реєстрації права на спадщину щодо нерухомого майна та не змінило правила стосовно моменту виникнення права власності на нерухоме майно.

За приписами ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 3, 4, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 19 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV):

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

державна реєстрація прав на нерухоме майно, до якого належить і земельна ділянка, є обов'язковою;

права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації;

права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень;

державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Положення закону щодо необхідності державної реєстрації права власності на земельну ділянку як на об'єкт нерухомого майна ґрунтуються на правилах, установлених ЦК України щодо оборотоздатності речі (ст.ст. 177-179, 181, 182) та узгоджуються з відповідними правилами, встановленими ЗК України, за якими право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125); в редакції на час відкриття спадщини право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, свідоцтвом про право на спадщину та відповідною відміткою реєструючого органу на державному акті про право власності на земельну ділянку (ст. 126 ч. 2 п. «б», ч. 6), а в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення - право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону № 1952-IV (ст. 126).

На час прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не отримувала свідоцтва про право на спадщину щодо вищезгаданої земельної ділянки, не оформила та не зареєструвала своє право власності на цю ділянку, отже не виконала вимог закону, які передбачають порядок набуття права власності на земельну ділянку, тому відповідне право у позивача не виникло, він не має встановлених законом підстав вимагати захисту права, що не виникло, та права на позов як власник земельної ділянки.

Ці обставини вже самі по собі виключали можливість задоволення позову, чого суд першої інстанції не врахував. Відтак інші обставини, що не давали передбачених законом підстав для задоволення позову (обґрунтування пред'явлених вимог припущеннями щодо розташування земельної ділянки та під'їзної дороги стосовно одна одної, в т.ч., різне тлумачення змісту оскарженого рішення щодо розташування під'їзної дороги у «верхній» (умовно) частині в межах земельної ділянки, чи як такої, що прилягає до «верхньої» (умовно) частини за межами ділянки; відсутність параметрів частини ділянки, що за позицією позивача вилучена в нього; залишення поза увагою питання про право на земельну ділянку та право на позов у контексті з'ясування кола реальних спадкоємців за наявності у справі даних щодо інших членів сім'ї спадкодавця, які на момент відкриття спадщини, щонайменше, проживали за відповідною адресою; вирішення справи без обговорення питання про залучення до участі в ній ОСОБА_3, за заявою якого було прийняте оскаржуване рішення, тощо), самі по собі не впливають на висновок про необхідність відмові в позові.

Власне у справі відсутні докази вчинення дій, спрямованих на належне з'ясування та встановлення обставин, що є предметом доказування та мають значення в справі. При цьому, суд, констатувавши, що межі земельної ділянки ОСОБА_5 не були встановлені, дійшов висновку про недоведеність того, що саме та частина земельної ділянки, через яку виділена дорога, не є власністю померлого, а сільраді слід було спочатку встановити точні межі та координати ділянки, а потім приймати рішення про повернення захопленої ділянки до фонду сільради. Суд зазначив у рішенні, що «сільрада не довела, що спірна земельна ділянка… не є об'єктом права приватної власності позивачки та спадкоємців померлого ОСОБА_5». Такі висновки суду не ґрунтуються на законі, суперечать встановленим обставинам справи та неправомірно перекладають обов'язок доказування позову та права на такий з позивача на відповідача, не враховують, зокрема, що саме позивач, який вважає себе власником земельної ділянки, повинен надати належні та допустимі докази такого права, що включає й попереднє виконання обов'язку саме власника, а не сільської ради, оформити право на землю, встановити в натурі межі, координати ділянки тощо. Відповідач обґрунтовано заперечив наявність у позивача права власності на землю, що не виникає «автоматично», та права на цей позов, позивачем це не було спростовано, а змістом рішення суду підтверджується, по суті, невизначеність власника землі, яким (якими) може бути будь-хто зі спадкоємців ОСОБА_5

Вимога позову про зупинення нормативно-правового акту та його скасування, пред'явлена на підставі ст. 144 Конституції України та ст. 21 ч. 2 ЦК України (а не ст. 22 ч. 2 ЦК України, як зазначено в заяві), по-перше, є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та має забезпечувальний (запобіжний), а не самостійний матеріально-правовий характер, по-друге, ст. 144 Конституції України передбачає, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду, тоді як позивач не мотивував, яким саме законом встановлений порядок зупинення судом оспореного рішення у зв'язку з його зверненням до суду, чи наділений він законом пред'являти таку вимогу, а суд - її задовольняти, тоді як відповідно до ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч. 1, ст. 4 ЦПК України особа може звернутися до суду за захистом не в будь-який спосіб, а в порядку, визначеному законом, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Позивач не навів доказів та обґрунтування наявності в нього законних підстав і/або повноважень пред'явити вищезгадану вимогу.

Виходячи з наведеного, відповідні доводи апеляції заслуговують на увагу. Водночас викладені у скарзі міркування щодо підвідомчості справи адміністративному суду та необхідності закриття провадження в ній необґрунтовані, оскільки виходячи з підстав та предмету позову має місце спір про право цивільне щодо захисту, за правовою позицією позивача, його майнових (земельних) прав, який за приписами ст. 1, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у безпідставному позові - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області задовольнити частково, рішення Міжгірського районного суду від 29 червня 2015 р. скасувати, у позові ОСОБА_1 до Лозянської сільської ради Міжгірського району про визнання недійсним рішення відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Лозянської сільської ради Міжгірського району 121,80 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді