АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/402/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 55 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівЮвшина В. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріАнкудінові О.І.,

з участю: адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України та до Міністерства культури України про стягнення належних працівнику сум, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України про стягнення належних працівнику сум, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем.

02.12.2010 р. згідно наказу Міністерства культури і туризму України № 764/0/17-10 ОСОБА_7 було призначено на посаду генерального директора Шевченківського національного заповідника та укладений трудовий договір у формі контракту № 461, терміном на три роки.

За наказом Міністерства культури України № 698/0/17-13 від 15.10.2013 року контракт розірвано та звільнено позивача з посади генерального директора Шевченківського національного заповідника за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, на підставі ст.38 КЗпП України.

Пунктом 3.11 розділу 3 даного Контракту передбачалося, що «у разі виходу керівника на пенсію йому виплачується грошова допомога в розмірі п'яти посадових окладів відповідно до чинного законодавства».

28.11.2013 року позивач звернувся до Міністра культури України з заявою про виплату йому грошової винагороди в зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до умов контракту. 30.12.2013 року отримав відповідь, в якій було звернуто увагу ОСОБА_7 на те, що зазначена виплата здійснюється закладом культури, в якому працює керівник, в даному випадку, заповідником.

17.01.2014 року ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського національного заповідника із заявою про здійснення даної виплати, але ні виплат, ні письмової відмови від заповідника не отримав.

Позивач, зазначає, що на даний час відповідачі безпідставно не виплатили згідно контракту № 461 від 02.11.2010 року грошову допомогу в зв'язку з виходом на пенсію в розмірі п'яти посадових окладів, що становить 34 110 грн. (6822грн. х 5).

Крім того, як вказує позивач у заяві, порушення його прав призвели до моральних страждань, так як відповідачем принижена його честь і гідність, він втратив нормальні життєві зв'язки, що вимагало від нього додаткових зусиль аби довести свою правоту і добитися від відповідача належних йому коштів.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду від 07.07.2014 року до участі в справі як співвідповідача залучено Міністерство культури України за клопотанням позивача, який вважає, що предметом спору є спільні, однорідні права чи обов'язки кількох відповідачів і що права і обов'язки виникли з однієї підстави,

Після уточнення позовних вимог 09.09.2014 року, 18.09.2014 року та 27.10.2014 року, позивач остаточно просив суд стягнути з Шевченківського національного заповідника та Міністерства культури України на його користь:

- невиплачену грошову допомогу в зв'язку з виходом на пенсію в розмірі п'яти посадових окладів, що становить 34 110 грн.;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 15.10.2013 до 22.09.2014, що становить 101 140, 60 грн.,

- завдану моральну шкоду в сумі 1 грн.

- судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення належних працівнику сум, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, вважаючи, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виплата ОСОБА_7 п'яти посадових окладів у разі виходу на пенсію, яка передбачена п.3.11 контракту не проведена з вини самого позивача, як генерального директора заповідника. Написана ним заява про виплату вказаних коштів після розірвання контракту не може бути підставою для виплати вказаної допомоги, так як трудові відносини припинені.

Підстави для стягнення з відповідачів середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що передбачено ст. 117 КЗпП України, також відсутні, оскільки судом не встановлено вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Не підтверджено позивачем і факт заподіяння йому моральних страждань та втрат немайнового характеру, так як ним не доведено, якими саме діями Міністерства культури України та Шевченківського національного заповідника завдано позивачу моральної шкоди.

Колегія суддів лише частково погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП).

Нормами частини третьою статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За статтею 21 КЗпП України контракт - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою.

Відповідно до п. 10.1 Статуту Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України, затвердженого наказом Міністерства культури України від 13.08.2012 року № 862, керівництво Заповідником здійснює генеральний директор, який призначається на посаду шляхом укладання контракту та звільняється з посади Органом управління майном (а.с. 51 зв.).

Типова форма контракту з керівником підприємства, що є у державній власності затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 року № 597 «Про Типову форму контракту з керівником підприємства, що є у державній власності».

Відповідно до Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийнятті на роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993 р.(далі Положення), наймання керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється відповідними міністерствами шляхом укладання з ним контракту.

Пунктом 15 Положення передбачено, що при укладанні контракту сторони можуть передбачати додаткові пільги, не встановлені чинним законодавством, за рахунок власних коштів підприємства. За умови припинення контракту в зв'язку з виходом керівника підприємства на пенсію або одержанням ним трудового каліцтва можуть передбачатися виплати компенсацій, крім встановлених пенсій та виплат, пов'язаних з відшкодуванням заподіяної йому шкоди.

Встановлено, що 02.12.2010 р. наказом Міністра культури і туризму України № 764/0/17-10 ОСОБА_7 було призначено на посаду генерального директора Шевченківського національного заповідника та укладений трудовий договір у формі контракту № 461, терміном на три роки (а.с.13-20).

10.10.2013 року ОСОБА_7 була подана заява Міністру культури України про звільнення з посади в зв'язку з виходом на пенсію з 15.10.2013 року (а.с.86).

За наказом Міністра культури України № 698/0/17-13 від 15.10.2013 року контракт від 02.12.2010 року №461, укладений між Міністерством культури і туризму України та ОСОБА_7 розірвано з підстав, передбачених законодавством та звільнено його 15 жовтня 2013 року з посади генерального директора Шевченківського національного заповідника за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, згідно ст.38 КЗпП України (а.с.21).

В цей же день, 15 жовтня 2013 року ОСОБА_7, як генеральний директор Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України видав інший наказ № 158к про проведення з ним розрахунку на підставі наказу Міністра культури України про звільнення, де вказав бухгалтерії заповідника провести розрахунок за фактично відпрацьований ним час у жовтні місяці поточного року та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за попередні роки (а.с.113).

Пунктом 3.11 Контракту № 461 передбачалося, що «у разі виходу Керівника на пенсію йому виплачується грошова допомога в розмірі п'яти посадових окладів відповідно до чинного законодавства».

Виплата п'яти посадових окладів передбачена Постановою КМУ від 02.08.1995 року № 597, де у пункті 20 зазначено, що у разі виходу керівника на пенсію йому виплачується грошова допомога у розмірі не більше п'яти посадових окладів.

Проте, ні в заяві до Міністра культури України про його звільнення, ні в даному наказі про нарахування персонально йому і виплати компенсацій, ОСОБА_7 про виплату йому грошової допомога в розмірі п'яти посадових окладів у разі виходу його, як керівника на пенсію, нічого не вказав.

Лише 28 листопада 2013 року ОСОБА_7 звернувся до Міністра культури України з заявою з проханням виплатити йому грошову винагороду у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до умов контракту, пославшись на п.3.11 Контракту (а.с.22).

30 грудня 2013 року ОСОБА_7 дана відповідь про те, що передбачена контрактом грошова допомога в розмірі п'яти посадових окладів здійснюється закладом культури, в якому працює Керівник, в даному випадку заповідником (а.с.23).

Тобто, Міністерством культури України фактично цим підтверджено, що ОСОБА_7 має право на одержання вказаної допомоги та роз'яснено, де він повинен її одержати.

17.04.2014р. ОСОБА_7 звернувся до в.о. генерального директора Шевченківського національного заповідника із заявою про здійснення грошової винагороди в зв'язку з виходом на пенсію відповідно до умов контракту (а.с. 114).

27.01.2014 року в.о. генерального директора заповідника Тулін В.І. звернувся за роз'ясненням до управління правового забезпечення Міністерства культури України, на що отримав відповідь на дане звернення від 07.02.2014 року, де зазначено з посиланням на п.20 постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 року №597, що у разі виходу на пенсію керівника йому виплачується грошова допомога у розмірі не більше п'яти посадових окладів (а.с. 115,116).

Цим самим Міністерство культури України ще раз підтвердило про право ОСОБА_7 на одержання такої допомоги та не заборонило провести виплату вказаних коштів заповідником.

В зв'язку з цим, 13.03.2014 року генеральний директор заповідника Тулін В.І. видав наказ про виплату грошової допомоги ОСОБА_7 в розмірі п'яти посадових окладів за рахунок загального фонду заробітної плати при наявності коштів. Проте, даний наказ в подальшому був ним же скасований наказом №90а від 01 липня 2014 року по причині, що наказ Міністерства культури України від 15.10.2013 року № 698/0/17-13 про звільнення ОСОБА_7 не містить вказівки про виплату даної грошової допомоги, а у Шевченківського національного заповідника відсутні повноваження на прийняття рішення про виплату цієї допомоги (а.с. 117,120).

Таку позицію відповідача Шевченківського національного заповідника колегія суддів визнає безпідставною та помилковою.

Допустивши встановлення в контракті прав, обов'язків і відповідальності обох сторін контракту, законодавець відразу спеціально зазначає на ті права та обов'язки, які він вважає допустимим визначати в контракті, на права та обов'язки, що виражаються в умовах матеріального забезпечення та організації праці працівника.

В пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993 року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», визначено, що оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства.

Колегія суддів також погоджується з позицією Міністерства культури України про те, що відповідно до розділу 3 Контракту щоквартальна премія, матеріальна допомога в тому числі на оздоровлення, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання трудових обов'язків, а також матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надаються керівнику за погодженням з Міністерством (Органом управління майном).

Погодження виплати грошової допомоги в розмірі п'яти посадових окладів у разі виходу на пенсію керівника, Контрактом та законодавством не передбачено.

Пунктом 8 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства визначено, що в статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці.

Крім того, згідно пункту 10.2 розділу 10 Статуту «Управління заповідником» генеральний директор заповідника здійснює керівництво діяльністю заповідника, несе повну відповідальність за фінансовий стан.

Заповідник має право отримувати та використовувати в установленому порядку бюджетні кошти(п.7.1.9 Статуту), та зобов'язаний забезпечувати своєчасні розрахунки з працівниками заповідника (п.7.2.9 Статуту).

В такому разі заповідник не лише має право, а й зобов'язаний провести виплату ОСОБА_7 грошову допомогу в розмірі п'яти посадових окладів відповідно до чинного законодавства, виконавши умови п.3.11 Контракту.

Спору щодо розміру відшкодування немає

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що обов'язок виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації та провадяться в день його звільнення, покладено на Шевченківський національний заповідник, генеральним директором якого на момент звільнення був ОСОБА_7, який повинен був провести ці виплати 15 жовтня 2013 року, тобто в останній робочий день.

Разом з тим, висновок суду про те, що заява написана ОСОБА_7 після розірвання Контракту не може бути підставою для виплати грошової допомоги, передбаченої Контрактом, за яким трудові відносини припинені, є помилковим, оскільки не ґрунтується на законі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вини самого позивача, як генерального директора заповідника, який своєчасно не вжив необхідних заходів по одержанню вказаних виплат - не зазначив про це у заяві на звільнення, не виніс відповідний наказ. Але дана обставина не є підставою для відмови йому у виплаті грошової допомоги, оскільки така відмова розцінюється, як невиконання умов Контракту, який в свою чергу не передбачає невиплату допомоги в разі, коли керівник вже звільнився.

Відповідно до вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Розрахунок з позивачем був проведений згідно вимог ч. 1ст.24 ЗУ «Про відпустки» та ч. 1ст.83 КЗпП України і вказані виплати є обов'язковими, тому здійснені без відповідної заяви позивача щодо її виплати.

Зазначений наказ заповідника №158к не містить вказівки щодо виплати грошової допомоги в розмірі п'яти посадових окладів, передбаченої п.3.11 Контракту, оскільки згідно ст.2 Закону України «По оплату праці» зазначена виплата за структурою заробітної плати відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Вина самого ОСОБА_7 у неодержанні вказаної допомоги при звільненні, яка доведена в судовому засіданні, в даному випадку є підставою для відмови йому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача Шевченківського національного заповідника середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, яка провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вказана стаття містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує особу позивача, ступінь вини відповідача, тривалість та глибину заподіяних йому моральних страждань, а також обсяг необхідних зусиль для відновлення своїх прав і організації життя (в тому числі і те, що позивач за захистом передбачених законом прав та інтересів вимушений звертатися до суду).

Суд врахував вказані обставини та прийшов до вірного висновку що ОСОБА_7 не підтверджено факт заподіяння йому моральних страждань та втрат немайнового характеру, не доведено, якими саме діями Міністерства культури України та Шевченківського національного заповідника вони заподіяні, оскільки неодержання ним допомоги відбулося по його вині, що навело відповідача на сумніви щодо законності її одержання.

Відповідно, колегія вважає обґрунтованим рішення суду в частині відмови позивачу у відшкодування моральної шкоди, визнавши дану вимогу безпідставною.

Ухвалене судом рішення в цій частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасованим з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, невірно оцінив докази та дав їм неналежну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, неправильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які стосуються стягнення допомоги та ухвалив в цій частині незаконне судове рішення.

Рішення суду в частині відмови позивачу у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди колегія суддів вважає законним та обгрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України та Міністерства культури України про стягнення належних працівнику сум, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позову про стягнення невиплаченої грошової допомоги в зв'язку з виходом на пенсію в розмірі п'яти посадових окладів, що становить 34 110 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги.

Стягнути з Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України на користь ОСОБА_7 невиплачену грошову допомогу в зв'язку з виходом на пенсію в розмірі п'яти посадових окладів, що становить 34 110 грн.

Стягнути з Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України на користь держави 341 грн.10 коп. судового збору.

В решті частини рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :