Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/7054/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14.09.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Дубас Т.В.

при секретарі Дідур М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом мотивуючи його тим, що 15 грудня 2014 року було укладено трудовий договір за № 949 між нею ОСОБА_1 та фізичною особою, яка використовує найману працю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Києво-Святошинським РВ ГУМВС України в Київській області 20.03.2002 року.

15.12.2014 року відповідно до трудового договору № 949 ОСОБА_1, була прийнята на посаду адміністратора до Приватного підприємства ФОП „ОСОБА_2.".

31.05.2015 року наказом (розпорядження) № 1-К про припинення трудового договору ( контракту) позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням, згідно ст. 60 КЗпП України.

Вказане звільнення з посади адміністратора позивач вважала незаконним та безпідставним.

Причини звільнення, наведені в наказі № 1-К , не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, 06 червня 2015 року о 14 годині позивач перебувала на черговій зміні будучи на посаді адміністратора у «ІНФОРМАЦІЯ_3», за адресою : АДРЕСА_1. В цей час їй наказала виконавчий директор ОСОБА_4 написати власноручно заяву, по роздрукованому зразку, про звільнення її з посади адміністратора ФОП «ОСОБА_2.» за власним бажанням. На запитання чому необхідно писати таку заяву, ОСОБА_4 пояснила, що нібито це є службовою необхідністю у зв'язку з припиненням діяльності ФОП «ОСОБА_2» та відкриттям ТОВ «Б-52». Нічого не підозрюючи позивач написала власноручно заяву про звільнення з посади адміністратора ФОП «ОСОБА_2.» в присутності офіціанта ОСОБА_5, прибиральниці ОСОБА_6, після чого виконавчий директор ОСОБА_4 наказала поставити на вказаній заяві число яке на час написання заяви не відповідало дійсності, а саме 30 травня 2015 року, хоча це була дата 06 червня 2015 року. Позивач запитала у ОСОБА_4'., чому необхідно ставити на заяві число, яке не відповідає дійсності, у відповідь остання повідомила, що це є необхідністю для того щоб бухгалтер закрила відомості щодо нарахування її заробітної плати у ФОП «ОСОБА_2.». Того ж самого дня виконавчий директор ОСОБА_4 надала зразок заяви про прийняття позивача на роботу в ТОВ «Б-52». На чистому аркуші паперу позивач написала іншу заяву, про прийняття її на роботу на посаду менеджера з продажу в ТОВ «Б-52» та поставила дату написання заяви 01.06.2015 року. Таким чином виконавчий директор шляхом введення в оману змусила написати позивача заяву на звільнення із займаної посади.

08 червня 2015 року о 13 годині 30 хвилин позивачу на мобільний телефон зателефонувала з мобільного телефону НОМЕР_3 виконавчий директор ОСОБА_4'., яка повідомила, що за рішенням загальних зборів співзасновників ТОВ «Б-52» позивача звільнено з посади адміністратора ФОП «ОСОБА_2.» а також повідомила, що причиною її звільнення послугувало те, що вона будучи на черговій зміні на робочому місці не внесла до комп'ютера, відвідування клієнтом сауни в період з 02 години 05 хвилин до 03 години 05 хвилин 25.05.2015 року. Оскільки засновниками ІНФОРМАЦІЯ_4 є : ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, то позивач вирішила зателефонувати одному зі співзасновників. Так як мала лише номер мобільного телефону співзасновника ОСОБА_9 то зателефонувала саме йому з приводу з'ясування обставин її незаконного звільнення з посади. У відповідь позивач почула від останнього, що йому взагалі нічого з даного приводу її звільнення невідомо, а отже ОСОБА_4 вдруге ввела позивача в оману, повідомивши її про те, що моє звільнення розглядалось на загальних зборах співзасновників.

Після цього 12 червня 2015 року позивач направила електронною поштою листи до засновників ТОВ «Б-52» щодо незаконного звільнення з займаної посади та проведення перевірки обставин звільнення. Жоден із співзасновників ТОВ «Б-52» не відповіли на моє звернення.

Крім того, стає незрозумілим той факт, що якщо навіть допустити порушення з боку позивача трудової дисципліни, то чому їй не оголошено стягнення наказом та не повідомлено під розписку, що передбачено ст. 149 КЗпП України.

Вказане звільнення є незаконним, оскільки звільнення вагітних жінок відповідно до ст. 184 КЗпП України забороняється.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов 'язковим працевлаштуванням.

Про вагітність позивача відповідач був проінформований в усній формі з моменту коли її було поставлено на облік у жіночій консультації, тобто 15 квітня 201 5 року.

Підтвердженням вагітності є довідка № 1 від 23.06.2015 року видана відділенням жіночою консультації Броварської центральної районної лікарні, про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в жіночій консультації з діагнозом : вагітність 18-19 тижнів.

Крім того, позивач вважала, що саме той факт, що вона є вагітною, є дійсною підставою її звільнення.

Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив позивача без жодної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі.

Отже, враховуючи те, то в результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату відповідач при поновленні її на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю, які завдали позивачу моральних страждань.

Тому позивач просила, поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді адміністратора Приватного підприємства ФОП „ОСОБА_2.". Стягнути з Приватного підприємства ФОП „ОСОБА_2." на користь ОСОБА_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зобов'язати ФОП „ОСОБА_2." відшкодувати ОСОБА_1, моральну шкоду в розмірі 10 000 ( десять тисяч) гривень.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справи, покази свідків, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно копії трудової книжки та трудового договору за № 949 від 15 грудня 2014 року укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 працювала на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_2

31.05.2015 року наказом (розпорядження) № 1-К про припинення трудового договору ( контракту) позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням.

Підставою для звільнення позивача з посада, була власноруч написана нею заява про звільнення за власним бажанням від 30.05.2015 року.

Стаття 22 КЗпП України визначає що, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що її було введено в оману під час написання заяви про звільнення за власним бажанням або здійснення на позивача тиску під яким вона написала заяву на звільнення із займаної посади.

А відтак порушень норм КЗпП України які регламентовані статтею 38 судом не встановлено.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень представниками відповідача було надано до суду довідки від 05.08.2015 р. про те, що ОСОБА_4 не перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 до 23 червня 2015 року, а ОСОБА_13 не перебувала та на даний час не перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2

Суд не приймає до уваги посилання позивача на незаконність звільнення з підстав ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки дане звільнення відбувалось з ініціатива працівника ОСОБА_1 про що свідчить її заява про звільнення за власним бажанням.

Тому, суд приходить до висновку, що правових підстав для поновлення позивача на роботі, а також задоволення похідних вимог щодо, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Керуючись ст. ст. 22, 38, 233, 235, 237-1 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", ст.ст. 3, 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня оголошення.

Суддя: Дубас Т.В.