Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/1975/15 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/778/5084/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку заборгованості, а саме: безпідставно отриманих ОСОБА_2 за розпискою від 25.04.2008р. коштів у сумі 32 000 доларів США за квартиру, продаж якої в подальшому не відбувся. ОСОБА_4 вважала солідарним боржником як поручителя згідно з укладеним між ними договором поруки від 25.04.2008р. Також вважала, що у зв»язку з тривалим неповерненням їй вказаної суми вона має право на отримання процентів, нарахованих на суму боргу у розмірі за обліковою ставкою НБУ, та розрахована нею станом на 27.04.2015р. сума процентів складає 21 169,75 доларів США.

ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою через ненаправлення їй вимоги протягом шести місяців з дня порушення зобов»язання щодо укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2, тобто з 25.06.2008р.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2015р. зустрічний позов ОСОБА_4 об»єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_5 ( а.с. 42).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2015 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 строк позовної давності для подачі позову до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму

заборгованості в розмірі 53 169,75 доларів США, що на день винесення рішення за курсом НБУ відповідає 11 126 989,69 грн., з яких 32 000 доларів США безпідставно отримані кошти

та 21 169,75 доларів США проценти, а також стягнуто судові витрати в сумі 3 654 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим задоволено.

Визнано договір поруки від 25.04.2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, припиненим.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2015р. виправлено описку в рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2015р., а саме: виправлено в резолютивній частині невірно зазначену суму боргу у розмірі 11 126 989,69 грн. на вірну суму - 1 126 989,69 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зосередився на допущеному судом порушенні його процесуального права на участь у розгляді справи, а також на спростуванні висновків суду щодо поновлення строку позовної давності, який пропущено позивачем, на його думку, без поважних причин, та щодо поруки, але не вказував жодного доводу про саму розписку, не вказував на її безгрошовість, не оспорював стягнутих сум та нарахованих процентів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У відповідності до ч. 2 цієї норми, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, їх представників, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши свідків, дослідивши нові докази та звіривши копії наявних у справі розписок з їх оригіналами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Справа розглядалась апеляційним судом у двох судових засіданнях 01 жовтня, 19 жовтня 2015р., в яких розглянуті та задоволені клопотання ОСОБА_2 про допит свідків, долучення до матеріалів справи письмових документів та визнання явки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання обов»язковою; ретельно допитані свідки та надані пояснення сторонами та їх представниками.

В третє судове засідання апеляційного суду 02 листопада 2015р. не з»явився ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, але з»явилась представник ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_7

Від ОСОБА_6 надано клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з засіданням виборчої комісії, де він приймає участь.

Також ОСОБА_7 просила відкласти розгляд справи у зв»язку з хворобоювідповідача ОСОБА_8.

Колегія вважала, що, оскільки дату третього засідання 02 листопада 2015р. було погоджено з усіма учасниками судового розгляду завчасно у судовому засіданні 19 жовтня 2015р., у справі всі сторони дали свої пояснення, було оголошено перерву лише для огляду оригіналів розписок, та з урахуванням того, що один представник ОСОБА_2 в судове засідання з»явився, підстав для відкладення розгляду справи не мається.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 домовився з ОСОБА_5 про продаж їй належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, отримавши від позивача 150 000 грн. та 32 000 доларів США, на підтвердження чого надав дві особисто написані розписки: від 05.03.2008р. на суму 150 000 грн. в якості завдатку та від 25.04.2008р. на суму 32 000 доларів США як остаточний розрахунок ( а.с. 6, 7).

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_9 з продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 шляхом укладення до 25.06.2008р. відповідного договору купівлі-продажу, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 25.04.2008р. було укладено договір поруки.

Згідно з договором поруки у випадку невиконання ОСОБА_2 зобов'язань щодо укладення з ОСОБА_5 до 25.06.2008р. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 поручитель ОСОБА_4 несе солідарну відповідальність разом із ОСОБА_2 перед ОСОБА_5 за повернення коштів у сумі 150 000 грн. та 32 000,00 доларів США, отриманих ОСОБА_2 як розрахунок за квартиру згідно з розпискам від 05.03.2008р. та 25.04.2008р.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується той факт, що договір купівлі-продажу вказаної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не було укладено ані в обумовлений строк, ані в подальшому у зв»язку з наявністю обтяження квартири арештом.

У травні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати договір, укладений між ними у формі розписок від 05.03.2008р. та 25.04.2008р., договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а також визнати дійсним цей договір та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

В ході розгляду тієї справи ОСОБА_5 уточнила свої вимоги і просила стягнути з ОСОБА_2 на відшкодування вартості ремонтно-оздоблювальних робіт в спірній квартирі 108 856,40 грн., загальну суму на підставі розписок у розмірі 62 000 доларів США та цю ж суму у розмірі 62 000 дол США як подвійний завдаток за неукладення договору купівлі-продажу квартири з вини продавця.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 19 червня 2012 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 подвійний розмір завдатку в сумі 991 070 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено ( а.с. 8).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2012 року рішення Красногвардійського суду від 19 червня 2012р. в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 завдатку в розмірі 991 070 грн. змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму авансу у розмірі

150 000 грн. В решті рішення залишено без змін ( а.с. 10-11).

ОСОБА_2 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2012р. в касаційному порядку не оскаржував.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено та залишено без зміни рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2012 року та рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року у незміненій частин.

Вказаними рішеннями судів встановлено, а отже у відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи, ті обставини, що ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_5 05.03.2008р. - 150 000 грн. та 25.04.2008р. - 32 000 доларів США, що було підтверджено відповідними розписками. При цьому, правова природа суми в розмірі 150 000 грн. визначена як аванс за продаж квартири АДРЕСА_1.

В рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2012р. стосовно 32 000 доларів США встановлено, що вони отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_5 як остаточний розрахунок за відчужувану спірну квартиру, та, як зазначено в цьому рішенні, сторони проти цього не заперечували. Апеляційний суд визначив, що, оскільки ця сума не являється ані завдатком, ані авансом, тому що договору купівлі-продажу укладено не було, то дані правовідносини регулюються іншими вимогами чинного законодавства.

07.05.2015р. ОСОБА_5 звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з новим позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення з них визначеної в розписці від 25.04.2008р. суми в розмірі 32 000 доларів як безпідставно отриманих коштів, а також нарахованих на цю суму процентів у відповідності до вимог ст.ст. 1212, 1214 ЦК України. В подальшому подала до суду письмове клопотання про поновлення їй строку позовної давності для звернення з цими вимогами як пропущеного з поважних причин.

А ОСОБА_4 в зустрічному позові ставила питання про визнання поруки припиненою у відповідності до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що строк виконання зобов»язання настав 25.06.2008р., а ОСОБА_5 з цього часу протягом шести місяців не пред»явила їй відповідну вимогу. Із підстав припинення поруки суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_5 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 грошової суми.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та стягуючи з нього визначені в позові суми, суд посилався на рішення судів, якими вже встановлені ті обставини, що за розпискою від 24.05.2008р. відповідач отримав кошти за продаж квартири у розмірі 32 000 доларів США, яку не продав, а тому позивач має право на їх повернення та нарахування процентів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд безпідставно поновив ОСОБА_5 строк позовної давності, оскільки позивачем не підтверджені поважні причини пропуску трирічного строку для звернення з відповідним позовом до нього у травні 2015р.

Дослідивши вказані доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх межах, колегія вважає, що висновки суду є помилковими, а доводи скарги є частково обґрунтованими з огляду на наступні обставини.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Та саме цей строк позовної давності розповсюджується на спірні правовідносини.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи видно, що позивач перервала перебіг строку позовної давності, звернувшись в травні 2011р. з позовом про стягнення сум за розписками, які визначила як за-

вдаток за продаж квартири ОСОБА_2, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської об-

ласті у тій справі набрало законної сили 26 листопада 2012р. З цього рішення ОСОБА_5

узнала, що кошти за розпискою від 25.04.2008р. в сумі 32 000 доларів США не можна вважати ані завдатком, ані авансом, та саме з цього часу слід відраховувати новий строк позовної давності для вимог про стягнення безпідставно набутих коштів за розпискою від 25.04.2008р., який спливає у листопаді 2015р. Проте позивач звернулась з новим позовом до ОСОБА_2 07.05.2015р., тобто в межах строку позовної давності, а тому строк позовної давності нею не пропущено.

Відтак, у суду не було підстав для його поновлення, тому слід виключити посилання суду на поновлення строку позовної давності ОСОБА_5, як пропущеного з поважних причин.

В скарзі ОСОБА_2 зазначається на порушення судом норм процесуального права щодо його належного повідомлення про судові засідання.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що апелянт не отримав жодної судової повістки в ході розгляду справи судом першої інстанції.

За даними адресно-довідкової служби ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 63-а).

Саме за цією адресою ОСОБА_2 направлялась із суду вся поштова кореспонденція та процесуальні документи.

Так, судові повістки на 25.05.2015р. та 11.06.2015р. ОСОБА_2 не отримав, хоча на конверті працівником поштового відділення зазначено, що адресату залишалось повідомлення про необхідність з»явитись на пошту ( а.с. 49, 51-52).

Судову повістку в судове засідання 26.06.2015р. ОСОБА_2 отримав тільки 03.07.2015р. ( а.с. 91, 92).

Отже, судом розглянуто справу у відсутності неналежним чином повідомленого відповідача.

Тому колегія вважала за можливе задовольнити заявлені ним в апеляційному суді клопотання, зокрема, про визнання обов»язковою явки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 для надавання особистих пояснень у справі, про допит свідків, про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що знає ОСОБА_2 зі свого народження. Ніколи не бачила та не знає ОСОБА_4 Вказувала, що знає зі слів ОСОБА_2, що він повернув кошти за квартиру. ОСОБА_11 сказав ОСОБА_2, що б він написав розписку його дружині.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що перебуває з ОСОБА_2 в дружніх стосунках. Останній в 2010р. позичав у неї кошти для того, щоб повернути ОСОБА_11. Він переживав, що гроші ОСОБА_11 повернув, але не взяв розписку від нього. Про поручителя в особі ОСОБА_4 вона нічого не чула.

Показами свідків відповідач ОСОБА_2 намагався довести ті обставини, що він повернув кошти, отримані за майбутній продаж своєї квартири, чоловіку ОСОБА_5 - ОСОБА_11, а також, що ОСОБА_4 не була його знайомою, тому не могла поручатись за будь-які його зобов»язання.

Отже, в своїх поясненнях в суді апеляційнї інстанції ОСОБА_2 вийшов за межі доводів апеляційної скарги, вказуючи про повернення коштів за розпискою від 03.05.2008р. та безгрошовість розписки від 25.04.2008р.

Але обставини щодо безгрошовості розписки від 25.04.2008р. все ж були перевірені апеляційним судом, зважаючи на розгляд справи у суді першої інстанції за відсутності ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими

засобами доказування.

Отже, письмові докази у справі можуть спростовуватись тільки іншими письмовими доказами. А тому повернення коштів та безгрошовість розписки не можуть доводитись поясненнями свідків, а належними і допустимими доказами в такому разі можуть бути тільки письмові докази, які не надані апелянтом.

Натомість, наявність оригіналу розписки від 25.04.2008р. у позивача про отримання ОСОБА_2 32 000 доларів США свідчить про те, що ці кошти ним отримані від ОСОБА_5, але до тепер не повернуті.

Вказані обставини встановлені також вищенаведеними судовими рішеннями у іншій справі за позовом ОСОБА_5, та з часу їх постановлення оригінал розписки залишився у

ОСОБА_5, що достеменно свідчить, що кошти відповідачем не повертались.

З»ясовуючи правову природу вказаних у цій розписці коштів, суд першої інстанції виходив із того, і з цим погоджується колегія, що, оскільки вони передані як остаточний розрахунок за продаж квартири, який не відбувся, то вказані кошти є безпідставно набутими відповідачем ОСОБА_2, а тому у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

У відповідності до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Такі проценти не встановлювались договором, а тому за аналогією закону, а саме у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, можуть бути визначені на рівні облікової ставки НБУ.

За загальними положеннями, якщо інше не встановлено договором, проценти нараховуються з дати отримання коштів до дати їх повернення.

Позивач здійснила розрахунок процентів на суму боргу за період з 25.04.2008р. по 27.04.2015р. з урахуванням розмірів діючої у цей період облікової ставки НБУ, який ретельно перевірено судом, та станом на 27.04.2015р. розмір процентів визначено у сумі 21 169,75 доларів США.

Отже, висновки суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 безпідставно отриманих коштів у зазначеному в розписці розмірі 32 000 доларів США та процентів за їх неповернення у сумі 21 169,75 грн., є такими, що ґрунтуються на досліджених матеріалах справи та відповідають вимогам правильно застосованих судом норм матеріального права, на підставі яких судом вирішено спір.

Разом з тим, висновки суду щодо визнання договору поруки припиненим, навпаки, не відповідають нормам закону, і в цій частині є обгрунтованою апеляційна скарга.

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

За положеннями ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З аналізу вказаних норм матеріального права слідує, що попередній договір та договір купівлі-продажу квартири мав бути укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально, а тому вказані в розписці від 25.04.2008р. зобов»язання з продажу квартири АДРЕСА_1 є недійсними, а відтак є недійсним і договір поруки, який укладався на забезпечення таких зобов»язань.

Зважаючи на вказані обставини, порука за укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договором поруки від 25.04.2008р. не може бути визнана припиненою, оскільки сам договір поруки є недійсним.

Тому рішення в частині задоволення позову ОСОБА_4. про визнання поруки

припиненою підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні зустрічного позову.

Вказані обставини тягнуть за собою також зміну рішення в частині підстав відмови в позові ОСОБА_5 про солідарне стягнення на її користь з ОСОБА_4. безпідставно набутих ОСОБА_2 коштів. Так, суд відмовив в цій частині позову з огляду на припинення поруки ОСОБА_4., а в даному випадку слід відмовити з підстав недійсності договору поруки.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а саме: рішення слід скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4 та відмовити їй в зустрічному позові; рішення слід зміні в частині правових підстав відмови в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, а також слід виключити з рішення висновки про поновлення ОСОБА_4 строку позовної давності щодо заявлених нею позовних вимог до ОСОБА_2, оскільки вони не пропущені позивачем.

При цьому, рішення суду в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2, слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2015 року у цій справі скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4, змінити в частині правових підстав відмови в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та виключити з мотивувальної частини рішення висновки про поновлення ОСОБА_4 строку позовної давності щодо заявлених нею позовних вимог до ОСОБА_2.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визання поруки припиненою - відмовити.

Відмовити ОСОБА_5 в стягненні з ОСОБА_4 в солідарному порядку з ОСОБА_8 безпідставно набутих коштів з підстав недійсності договору поруки.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді