Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/570/15
Справа № 279/2459/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі головуючого судді Волкової Н.Я.

з секретарем Прокопчук І.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1М

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 15.02.2012 року під психологічним тиском з боку відповідача, яка скористалась несприятливими для нього подіями та ввела його в оману щодо можливості настання для нього негативних наслідків, перебуваючи в стані, за якого він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, він написав розписку про отримання від відповідача позики в сумі 2500 доларів США, які фактично не отримував. Його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Стан, за якого він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, був викликаний падінням 14.02.2012 року з драбини, під час якого він отримав струс головного мозку. Фактично ж позику він не отримував.

Просив визнати недійсним правочин написання 15.02.2012 року розписки про отримання позики, з підстав, передбачених ст.ст.203,225,230,231 ЦК України.

В судовому засіданні позивач та його представник свої вимоги підтримали з вищезазначених підстав та просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 пояснила, що 02.09.2012 року на місці роботи під час завантаження металобрухту за вказівкою чоловіка відповідача позивача було затримано працівниками міліції. Він був допитаний як свідок та відпущений. Позивач був наляканий цією ситуацією та остерігався притягнення до кримінальної відповідальності. 15.02.2012 року до нього зателефонувала відповідач та запропонувала зустрітись. Під час зустрічі вона повідомила, що для уникнення кримінальної відповідальності за крадіжку металобрухту необхідно 5000 доларів США ( по 2500 доларів США з нього та її чоловіка), пообіцяла ці кошти знайти. Побоюючись можливої відповідальності, позивач погодився на пропозицію відповідача. Оскільки в нього грошей не було, то відповідач продиктувала йому розписку про те, що нібито він отримав від неї 2500 доларів США та зобовязується їх повернути. Через декілька днів відповідач повідомила, що все владнала. Оскільки його дійсно не викликали до правоохоронних органів, він не був притягнений до відповідальності, то через деякий час повернув відповідачеві 1500 доларів США. Пізніше йому стало відомо про те, що жодних підстав притягнення його до кримінальної відповідальності не було, тому він зрозумів, що його обманули. Розписку він написав під впливом повідомленого відповідачем, під її тиском, в неадекватному стані, викликаному струсом головного мозку через отриману травму, в якому він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Фактично ж коштів він не отримував, бо відповідач на той час їх не мала. З заявами на неправомірні дії відповідача та інших осіб, які можливо отримали неправомірну винагороду за не притягнення його до відповідальності, до правоохоронних органів не звертався.

Відповідач позов не визнала та пояснила, що на прохання позивача дійсно позичила йому кошти в сумі 2500 доларів США. Позика відбувалась в її будинку, про що позивач написав розписку та зобовязався повернути отримане. В момент укладення угоди позивач був у нормальному стані, на здоров'я не скаржився. Частину позики в сумі 1500 доларів США повернув через півтора року. Оскільки стосунки з позивачем були нормальними, то вона позичила йому кошти, які збирала на навчання сина. Жодних погроз, обману чи примусу з її боку до позивача не було.

Представник позивача ОСОБА_4 просила в позові відмовити, оскільки видана позивачем розписка свідчить про укладення договору позики, в ній зазначені всі істотні умови такого договору, в момент її написання позивачеві були передані кошти, наступні дії позивача з повернення частини позики свідчать про визнання позивачем дійсності укладеного договору, належних доказів неусвідомлення позивачем значення своїх дій чи неможливості керувати ними, обману з боку відповідача позивачем не представлено.

Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо дійсності укладеного правочину - договору позики, який регулюється положеннями глави 16 розділу 4 книги 1 Цивільного кодексу України.

15.02.2012 року сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач отримав від відповідача позику в сумі 2500 доларів США до серпня 2012 року, що підтверджується власноруч написаною позивачем розпискою.

Дійсність даного правочину позивач оспорює з тих підстав, що укладений він був внаслідок застосування до нього психічного тиску та під впливом обману, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Згідно ст.215,ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 ЦК України. Відповідно до ст.203,ч.3 ЦК України волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або в результаті навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, може бути визнаний (визнається) судом недійсним (ст.ст.225,230,231 ЦК України). Сторона позивача заявила про одночасне існування всіх вищевказаних обставин та реальне ненастання правових наслідків, що обумовлені правочином, посилаючись на те, що фактично кошти від відповідача позивач не отримував.

Аналізуючи зміст розписки від 15.02.2012 року, враховуючи положення ст.ст.1046,1047 ЦК України, відповідно до яких, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; який є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення якого та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, суд дійшов висновку, що сторонами було укладено договір позики.

Згідно ст.60,ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Свої доводи щодо існування обставин, які тягнуть за собою недійсність оспорюваного правочину, позивач обґрунтував поясненнями свого представника та інформацією про стан свого здоров'я 15.02.2012 року. Будь-яких дій, які б свідчили про те, що позивач вважав себе введеним в оману відповідачем (звернення до правоохоронних органів тощо), він не вчиняв.

Натомість добровільно повернув відповідачеві частину позику, що спростовує доводи позивача про те, що позику він не отримував і його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі. Повернувши частину позики, позивач визнав факт укладення договору та частково виконав його умову про повернення отриманого.

Доказів того, що в момент укладення угоди позивач перебував у стані, за якого він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивачем не подано, враховуючи, що визначальним доказом такого стану може бути судово-психіатрична експертиза, про призначення якої сторона позивача не клопотала, а сам по собі документ, який свідчить про звернення до лікаря, який за своїм фахом не компетентний у визначенні психічного стану особи, не є належним та достатнім доказом перебування в такому стані і саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Не представлено і належних, достатніх та допустимих доказів того, що відповідач чинила на позивача психічний тиск, за якого він змушений був укласти спірний правочин, або вводила його в оману, оскільки ці обставини будь-якими доказами не підтверджені.

Позивач є соціально адаптованою, соціально та розумово спроможною особою, тому не заслуговує на увагу його посилання на те, що відповідач могла переконати його укласти правочин, лише повідомивши про певні можливі негативні для нього наслідки.

Вище зазначені обставини були предметом аналізу і під час судового розгляду справи №279/6395/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Враховуючи, що позивачем не доведено жодну з обставин, на які він посилався як на підставу визнання договору позики недійсним, позовна вимога задоволенню не підлягає.

При зверненні до суду позивач сплатив лише половину судового збору, який належало сплатити за вимогу немайнового характеру, тому несплачена частина стягується при постановленні рішення.

На підставі викладеного , керуючись ст. ст. 3,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК України, ст.ст.203,215, 225,230,231,1046,1047 ЦК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 121 (сто двадцять одну) гривню 80 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Коростенський міськрайонний суд в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а стороною, яка не була присутня при його проголошенні - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Суддя:

текст повного рішення виготовлено 20.08.2015 року