Номер провадження: 22-ц/785/5687/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Фальчука В.П.,

суддів Таварткіладзе О.М., Оверіної О.В.,

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 травня 2015 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, -

В С Т А Н О В И Л А:

02.03.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу за №001743 від 29.12.2014 року, укладений з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», та стягнути з відповідача на її користь сплачену комісію за цим договором у розмірі 36000 грн. посилаючись на те, що під час укладання договору сторони не дійшли згоди щодо предмета лізингу, а саме не визначили рік випуску транспортного засобу, колір автомобіля, номер двигуна, тощо. Крім того, укладені умови договору є несправедливими, та такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а саме:

- у договорі визначені додаткові платежі, які не передбачені законом. Це комісія за організацію договору та авансовий платіж за предмет лізингу;

- відсутність у договорі відомостей про продавця товару;

- звільнення лізингодавця від відповідальності за надання у лізинг неякісного товару;

- укладання договору страхування предмету лізингу за рахунок лізингоодержувачаз визначенням вигодонабувача за цим договором лізингодавця;

- право на зміну умов договору в частину збільшення розміру лізингових платежів, та у разі відсутності згоди на це лізингоотримувача право на розірвання договору.

Позивач зазначив, що, сплачуючи на користь лізингодавця 36000 грн., вона вважала цю сплату авансовим платежем, оскільки про це їй повідомив менеджер, який супроводжував договір лізингу. Тому, сплативши цю суму, вона мала намір отримати автомобіль. Але лізингодавець повідомив її, що вона сплатила вартість комісії, яка стягується за організацію договору, тому для отримання автомобіля їй необхідно сплатити авансовий платіж. Авансовий платіж позивач не сплатила, та в подальшому відмовилася від виконання умов укладеного договору.

Відповідач участі у справі не приймав, надав до суду заперечення, в яких позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, посилаючись на те, що договір лізингу укладений відповідно вимог закону та підписаний сторонами. Під час підписання договору сторони розуміли умови договору, ці умови були для них сприятливими та відповідали інтересам кожної сторони.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.05.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі, оскільки вони ґрунтуються на законі та не доведені позивачем у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати у звязку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить відмовити апелянту у задоволенні апеляції у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив судове рішення відповідно до вимог закону.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що вони не доведені позивачем у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Приписами ч.1ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заявлені позивачем відповідно до вказаних вище норм процесуального права позовні вимоги не доведені у встановленому законом порядку.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч.2ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2014 року між фізичною особою ОСОБА_2 (лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) був укладений договір фінансового лізингу за №001743.

Відповідно до умов договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу майно, а саме автомобіль Nissan Qashqai (2.0 MT SET), а лізингоодержувач зобов'язалась прийняти автомобіль лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі (п.1.1 Договору). Заявою, поданою до лізингодавця ОСОБА_2 вказала, що вона уважно прочитала та зрозуміла умови договору фінансового лізингу №001743, у повному обсязі та отримала відповідну інформацію від менеджера-консультанта та примірник договору з додатками до нього.

Пунктами 5.1, 5,2, 5.4 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів, з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем, у залежності від вартості предмета лізингу, указаного у додатку №1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2 договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію договору лізингу. Розмір комісії за організацію договору та розмір комісії за передачу предмета лізингу встановлений у додатку №1 договору.

Згідно п.8.2.1 абз.«а» договору, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, що визначено у додатку № 1 до цього договору. Додатком №1 до договору сторонами визначена вартість предмету лізингу, яка складає 360000 грн.; відсоток платежів 50%; сума виплат 180000 грн.; щомісячний платіж 15000, 00 грн., комісія за організацію договору (10% від вартості договору лізингу), що становить 36000 грн.; комісія за передачу предмету лізингу (3% від вартості договору лізингу), що становить 10800 грн.

Згідно з додатком №2 до договору фінансового лізингу викупна вартість визначена сторонами у 5400 грн., відсоткова ставка 12,50%; 5% комісія та щомісячний платіж 4522 грн.

Позивач частково виконала умови договору фінансового лізингу та 29.12.2014 року сплатила вартість комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу (згідно Додатку №1 до договору) у розмірі 36000 грн., що підтверджується платіжною квитанцією, доданою до справи. В платіжній квитанції також зазначено, що сплачена грошова сума у розмірі 36000 грн. є платою за комісію та за організацію оформлення договору фінансового лізингу. Інші платежі за договором фінансового лізингу ОСОБА_2 не сплачувала.

З урахуванням встановлених обставин, що мають значення для розгляду справи, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу від 29.12.2014 року укладений сторонами договору із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог. ОСОБА_2 погодилася з умовами договору, так як підписала цей договір без застережень, що свідчить про її згоду зі всіма його умовами.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, та не містять правових підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог апелянта у повному обсязі.

Ствердження апелянта про те, що договір фінансового лізингу не містить визначення предмету лізингу спростовується п.3.1 Договору, Додатками №1,№2,№3 до договору та заявою апелянта про отримання фінансового лізингу, специфікацією, яка додана до Додатку №3 договору, в яких зазначена марка та модель предмету лізингу автомобіль «Nissan Qashqai» (2.0 МТ SЕТ).

Не заслуговують на увагу і ствердження апелянта про те, що комісія за організацію договору лізингу та авансування предмету лізингу не відповідають вимогам п.2ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», оскільки відповідно до вказаної норми права лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу (п.«а»); платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно (п.«б»); інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу (п.«г»). Комісія за організацію договору відноситьcя саме до інших витрат, повязаних безпосередньо з виконанням договору лізингу. Аванс ціни предмету лізингу (п.8.2.1б) розраховується як авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до договору, та який згідно п.2.1 договору є сумою, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу у розмірі, вказаному в Додатку №1, яка сплачується лізингоодержувачем до дати передачі предмета лізингу.

Безпідставними є доводи апелянта про те, щолізингодавець звільняється від відповідальності за надання у лізинг неякісного товару, оскільки відповідно п.1.4 Договору позивач має право сам обрати продавця товару, та відповідно до п.5.5 Договору відмовитися від підписання акту приймання-передачу предмету лізингу, і в такому разі лізингодавець зобовязаний замінити цей предмет.

Відповідно до положень ч.1ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак:

· умови договору порушують принцип добросовісності (п.6ч.1ст.3, ч.3ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін;

· умови договору завдають шкоди споживачеві.

Апелянтом не надано доказів того, що укладені умови договору є несправедливими, у тому числі і в частині повернення сплаченої позивачем комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» виконало умови договору в частині організації оформлення договору, за що позивачем сплачена комісія. Відмова апелянта від подальшого виконання умов укладеного договору не зобовязує відповідача повернути сплачену комісію, оскільки робота товариством уже виконана і вона має бути оплаченою. Оскільки апелянт погодилася з запропонованою відповідачем ціною комісії за організацію договору, вона має сплатити цю комісію у визначені сторонами договору строки. І такі умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків сторін.

Не можуть свідчити про несправедливість умов договору лізингу, у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови пункту 12.11 договору, які передбачають відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, оскільки порядок розірвання договору встановлений нормами ЦК України, а також розірвання договору за умов визначених у вказаному пункті договору може мати для лізингодавця негативні наслідки, пов'язані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу, а тому доводи позивачки про несправедливість умов договору лізингу викладених в п.п.12.11 також є не обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307,ст.308 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двох місяців, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.П.Фальчук

ОСОБА_3

ОСОБА_4