Справа № 742/1356/15-ц Провадження № 22-ц/795/1345/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Циганко М. О. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод до договору та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод до договору та стягнення моральної шкоди відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, порушення судом процесуального та матеріального права.

Незаконність оскаржуваного рішення апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводів позивача про те, що кредит позивачем брався під підприємницьку діяльність на придбання вантажного автомобіля.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводів позивача про те, що укладення оспорюваного кредитного договору в валюті в доларах США, відмінній від гривні України, на думку позивача є порушенням норм ст. 99 Конституції України, приписів ст. 35 ЗУ "Про Національний банк України" та норм ст. 524 ЦК України, а тому є підставою для визнання кредитного договору № 52-14/МК/2007-840 від 26.10.2007 року та додаткових угод №1 і №2 недійсними.

Апелянт вважає, що в супереч вимогам діючого законодавства і зокрема „Про захист прав споживачів, відповідач при укладені оспорюваного договору не попередив позивача про всі існуючи ризики та реальні наслідки укладення такого договору і отримання кредиту, чим ввів ОСОБА_5 в оману.

Крім того, ОСОБА_5 вказує, що місцевий суд не взяв до уваги наведених ним підстав щодо недійсності оспорюваного договору про те, що використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу суперечить вимогам законодавства, зокрема Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 30.05.2007 року № 200 та вимогам встановлених ст.ст.3,13, п.п. "г" п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, яка на момент укладення кредитного договору у банка була відсутня.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання кредитного договору № 52-14/МК/2007-840 від 26.10.2007 року та додаткових угод №1 і №2 недійсними, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявних підстав для визнання оспорюваного кредитного договору та вказаних додаткових угод до договору недійсними.

Такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк „Надра, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк „Надра, та ОСОБА_5 укладено договір кредитної лінії № 52-14/МК/2007-840 та додаткову угоду № 1 до договору кредитної лінії № 52-14/МК/2007-840, відповідно до умов якого банк відкрив позивачу кредитну лінію в сумі 29000 доларів США на споживчі потреби зі сплатою 14,5 % річних терміном з 26 жовтня 2007 року по 20 жовтня 2012 року (а.с.98-100).

Крім того, 27 серпня 2010 року між сторонами була укладена додаткова угода №2 до договору кредитної лінії №52-14/МК/2007-840 від 26 жовтня 2007 року, відповідно до умов якої договір кредитної лінії викладено в новій редакції (а.с.101-105).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року №83 „Про віднесення Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Надра до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 лютого 2015 року №26 „Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві „Комерційний банк „Надра, згідно з яким з 06 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ „Надра.

Статтями 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що саме відноситься до істотних умов кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до вищевказаних нормативних актів України є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Всі ці істотні умови були включені в кредитний договір № 52-14/МК/2007-840, який підписано банком та позичальником 26 жовтня 2007 року та в додаткових угодах №1 і №2.

Статтею 203 ЦПК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, з аналізу даної норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії та правом суду є виходити з того, що заборона правочину може або міститися у спеціальних нормах ЦК, або слідувати із правил ст. 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав.

Відповідно до п.7.3. Кредитного договору встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами у повному обсязі прийнятих на себе зобовязань за цим договором (а.с.104).

Позичальник ОСОБА_5 Кредитний договір підписав. Вказана дія позивача підтверджує факт його письмового ознайомлення з умовами кредитування, за якими надавався цей кредит, зокрема, з умовою про те, в якій валюті він наданий, а також підтверджує те, що ОСОБА_5 уважно ознайомився з цим договором, усвідомлює та підтверджує, що всі умови цього договору йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань немає, та зобов'язується їх дотримуватись та виконувати.

Отже, укладаючи кредитний договір, позивач ОСОБА_5 був ознайомлений з усіма істотними умовами договору: валюта кредиту, сума кредиту, термін кредитування, розмір щомісячних платежів за користування кредитними коштами, графік погашення кредиту, розмір штрафних санкцій, тощо. Позивач усвідомлював критерії взятих на себе зобов'язань та розміри відповідальності за їх невиконання, про що свідчить його підпис на кредитному договорі.

Оскільки на час укладення оспорюваного договору законодавство не містило прямої заборони на укладення правочинів в іноземній валюті, сторони були вправі на власний розсуд, на підставі принципу свободи договору, встановлювати умови договору, з урахуванням істотних умов певного виду договорів, зокрема валюту вчинення правочину, а тому укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Пункти 10-11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачають, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, а тому доводи апеляційної скарги про те, що укладення оспорюваного кредитного договору в іноземній валюті є підставою для визнання кредитного договору № 52-14/МК/2007-840 від 26.10.2007 року та додаткових угод №1 і №2 недійсними, не ґрунтуються на законі.

Згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Національним банком України було видано Відкритому акціонерному товариству комерційний банк «Надра» Банківська ліцензія №21 на здійснення банківських операцій та Дозвіл №21-2 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.2 та 4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а саме на операції з валютними цінностями в частині залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с.183-186).

За таких обставин, при укладенні кредитного договору з позивачем банк мав необхідний для цього обсяг правосуб'єктності, а тому доводи апеляційної скарги позивача про неврахування судом першої інстанції порушення вимог законодавства щодо регулювання валютних операцій, колегія суддів до ваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Крім того, будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано, матеріали справи не містять. Позивачем не доведено, що кредитний договір укладено в порушення положень Закону України „Про захист прав споживачів, в тому числі і щодо агресивної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи що договір був укладений внаслідок волевиявлення сторін, судом не встановлено наявність порушень умов договору з боку відповідача, які б тягли визнання його недійсним, та не доведено наявність підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, крім того відсутні докази введення в оману позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову, не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: