Справа №585/2738/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сольона Н. М.
Номер провадження 22-ц/788/87/15 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Ільченко О. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Південна залізниця»,

про скасування наказів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

28 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що вона працювала з 01 квітня 2011 року на посаді комірника в «Локомотивному депо Ромни» Державного підприємства «Південна залізниця». За весь час роботи на підприємстві, його керівник ОСОБА_4 порушував її права, публічно ображав, принижував її професійних здібності, постійно фальсифікував накази про оголошення доган та позбавлення премії з метою приниження її престижу та ділової репутації, погіршення взаємовідносин в трудовому колективі. Після скасування судом та особисто начальником локомотивного депо цілого ряду незаконних наказів та поновлення на роботі після незаконного звільнення, фальсифікація незаконних наказів не припинилася, та посилився моральний тиск на неї.

Так, наказами від 22 квітня 2014 року №346, від 08 липня 2014 року №519 та від 13 червня 2014 року №463 її незаконно позбавили преміальних доплат на 100% за неутримання закріпленої території в санітарно-культурному стані та порушення наказу по депо від 30 грудня 2013 року № 1162 «Про затвердження розкріплення території за працівниками локомотивного депо Ромни». Тільки 25 квітня 2014 року з наказу № 346 вона дізналася про наказ № 1162, який до її відома не був доведений. Жодна санітарно-культурна зона за нею ніким не закріплювалася. До її відома не доводилась під розпис, та не вказувалися на схемі локомотивного депо межі закріпленої земельної ділянки. Дані незаконні дії вчиненялись на протязі років відносно неї та спричинили тяжкий психічний стрес, шкідливо вплинуло на її здоров'я і працездатність та викликали моральні страждання. Моральні страждання пов'язані в першу чергу з втратою дитини, зі зменшенням престижу серед працівників депо, оточуючих її людей, втратою заробітної плати та постійним психічним тиском незаконними діями на неї зі сторони начальника депо ОСОБА_4 на протязі років. Порушення у вищезгаданих випадках її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на такі обставини, ОСОБА_3 просила суд скасувати накази начальника відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Ромни» Державного підприємства «Південна залізниця» від 22 квітня 2014 року № 346, від 08 липня 2014 року № 519 та від 13 червня 2014 року № 463 в частині, що стосуються її та стягнути на її користь з Державного підприємства «Південна залізниця» моральну шкоду в сумі 59500 грн.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано наказ від 22 квітня 2014 року № 346 начальника відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Ромни» ДП «Південна залізниця» в частині позбавлення ОСОБА_3 100 % премії в квітні 2014року.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить по суті скасувати рішення в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті зводяться до наступного: 1) наказ відповідача від 08 липня 2014 року № 519 не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідно його здійснюється зміна істотних умов праці; 2) судом першої інстанції не вирішена позовна вимога щодо незаконності наказу відповідача від 13 червня 2014 року № 463; 3) суд першої інстанції безпідставно відмовив у позовній вимозі щодо стягнення моральної шкоди.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, а представник ДП «Південна залізниця» ОСОБА_6 заперечував проти них, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у визнанні незаконним наказу відповідача від 08 липня 2014 року № 519 щодо ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка не обґрунтувала в цій частині свої позовні вимоги, їх зміст не відповідає положенням ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 119 ЦПК України. В порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо незаконності цього наказу та про те, що він порушує її трудові права (а.с. 1, 2, 5).

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, оскільки не містять фактичних даних та доказів про незаконність цього наказу, а тому до уваги не приймаються.

У той же час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясувавши обставини справи, в порушення норм матеріального та процесуального права безпідставно повністю відмовив позивачці у задоволенні вимог про скасування наказу відповідача від 13 червня 2014 року № 463 та про стягнення моральної шкоди.

Так, частиною 2 ст. 31 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

У матеріалах справи відсутні дані про те, що позивачка відмовлялась від позовної вимоги щодо скасування наказу відповідача від 13 червня 2014 року № 463 в частині позбавлення її 100% премії за червень 2014 року, також відсутні процесуальні документи щодо прийняття судом першої інстанції такої відмови від позовної вимоги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спір по цій позовній вимозі підлягає вирішенню по суті із застосуванням положень ч. 1 ст. 21, ст.ст. 30, 31, ч. 1 ст. 85, частин 2, 3 ст. 97 КЗпП України, які не були дотримані роботодавцем щодо комірника ОСОБА_3, оскільки відповідач чітко не визначив у трудовій угоді з позивачкою, яку саме роботу по прибиранню території вона має особисто виконувати, в якому обсязі, в який час робочого дня, тижня, місяця. Також не визначив норми праці щодо роботи по прибиранню території підприємства.

Наказом відповідача від 13 червня 2014 року № 463 було позбавлено 100% премії ОСОБА_3 за червень 2014 року (а.с. 6) «за не прибирання території від складів до складів між 14-ю колією та огорожею в районі столової та сміттєвої ями», при цьому червень 2014 року ще не закінчився, і за наявності чітко сформульованих умов трудового договору, не виключається, що обумовлену між сторонами договору роботу по прибиранню території, ОСОБА_3 до кінця червня 2014 року могла виконати.

Відповідно до трудового законодавства, скасовує наказ та особа, яка його видавала, а не суд, який відповідно до закону, за наявності для цього підстав, може визнати оспорюваний наказ незаконним.

Що стосується вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року з послідуючими змінами та доповненнями, зокрема передбачено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Встановлено і протилежного відповідачем не доведено, що незаконними наказами начальника відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Ромни» ДП «Південна залізниця» від 22 квітня 2014 року № 346 та від 13 червня 2014 року №463 позбавлено позивачку ОСОБА_3 100% премії за квітень та червень 2014 року, тобто безпідставно були невиплачені відповідачем належні їй грошові кошти, що призвело до її моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків, погіршення умов життя. Тому колегія суддів вважає, що позивачці заподіяно моральну шкоду, розмір якої з урахуванням засад розумності та справедливості складає 500 грн., які підлягають стягненню з відповідача. В решті ці позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання незаконним наказу відповідача від 13 червня 2014 року №463, в частині позбавлення ОСОБА_3 100% премії за червень 2014 року та про стягнення з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Державного підприємства «Південна залізниця» необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. за подачу позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди та 243,60 грн. за подачу апеляційної скарги в частині задоволених самостійних немайнових вимог (скасування наказу та стягнення моральної шкоди).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про скасування наказу від 13 червня 2014 року №463 і стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати незаконним наказ від 13 червня 2014 року №463 Державного підприємства «Південна залізниця» виданий начальником відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Ромни», в частині позбавлення ОСОБА_3 100% премії за червень 2014 року.

Стягнути з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 500 грн.

В іншій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -