АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/7686/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ГребенюкВ.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Відділ паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

встановила:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що факт відсутності відповідача в спірній квартирі понад шість місяців підтверджується актами від 20.01.2005 року, 30.06.2005 року, 25.02.2008 року, 25.11.2013 року, показами свідка ОСОБА_4, яка мешкає поруч, рахунками про сплату комунальних послуг. Зазначала, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги звернення відповідача до КП «Галицьке Подільського району м. Києва» та покази свідків, які є його сестрами.

Суд першої інстанції не з'ясував причини відсутності відповідача в спірній квартирі більше шести місяців, а їх поважність відповідач в судовому засіданні не довів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснив, що після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу у 1992 році він ще проживав у спірній квартирі, однак у 1993 році став проживати з іншою жінкою - ОСОБА_7 у селі Мощин, Києво-Святошинського району, забравши із виділеного йому судовим рішенням спільного майна подружжя лише холодильник. До 2012 року він проживав у вказаному селі, проте 2-3 рази на місяць навідувався у спірну квартиру, оскільки працював у м. Києві, ночував у кімнаті, площею 9 кв.м., де у нього є ліжко.

У 2012 році він, колишня дружина та сини вирішили приватизувати спірну квартиру, однак оскільки позивач запропонувала перевести особовий рахунок на сина, то від приватизації відповідач відмовився. З того часу позивач та сини чинили йому перешкоди у користуванні квартирою, не впускали його до квартири, тому він проживав у сестер.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 30.11.1972 року. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Рішенням Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 20.12.1985 року для проживання їх сім'ї, що складається з чотирьох осіб, було надано 3-кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Сімейне життя з відповідачем не склалось, тому 10.09.1992 року за рішенням суду шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з квартири в невідомому напрямку. З того часу відповідач в квартирі не проживав, але іноді приходив до квартири у нетверезому стані. З 2002 відповідач у квартирі взагалі не мешкає, його особисті речі відсутні, однак з реєстраційного обліку не знімається. Відповідач не цікавиться квартирою та не бере участі в її утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг, жодного разу не з'являвся до квартири, і всі обов'язки, що випливають з утримання житлового приміщення, лежать на позивачеві.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру № 16433 серії Б від 17.02.1986 року, виданого виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів м. Києва, ОСОБА_3 з сім'єю : він, дружина ОСОБА_2 та два сини ОСОБА_8, ОСОБА_2 була надана квартира АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою форми № 3 від 20.08.2014 року, виданої КП «Галицьке Подільського району м. Києва», усі вказані особи зареєстровані у спірній квартирі.

Шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано 09.12.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Відповідно до актів від 20.01.2005 року, 30.06.2005 року, 25.02.2008 року та 25.11.2013 року, складених КП «Поділ-Житло» та КП «Галицьке Подільського району м. Києва» у складі двох майстрів та бригадира, було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 та встановлено відсутність відповідача у квартирі на підставі свідчень свідків ( а.с. 55-58).

03.10.2012 року відповідач подав заяву до КП «Галицьке Подільського району м. Києва» з вимогою без його відома у квартиру нікого не прописувати та не виписувати.

Відповідно до висновку ДІМ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Шостки В.М., відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою ( а.с. 77). В судовому засіданні свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були підтверджені факти чинення перешкод у користуванні квартирою відповідачу.

На підставі викладеного та положень ст. 9, 61, 64, 65, 71, 72, 156, 163 ЖК України і ст. 816 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у зв'язку з його не проживанням у період з 2002 по 2014 рік - відсутні.

Однак колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без повного з'ясування обставин справи, не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Так, положення ст. 816 ЦК України регулюють відносини наймача та осіб, які проживають із ним, із наймодавцем - власником житла. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належить до комунальної власності, тому спірні правовідносини регулюються нормами глави 2 Житлового кодексу України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду», а положення Цивільного кодексу України відповідно до ч. 3 ст. 810 ЦК України до цих відносин не застосовуються.

Те ж саме стосується положень ст. 156 ЖК України «Права та обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири)» та ст. 163 ЖК України «Збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім'ї», що містяться у главі 6 ЖК України та регулюють правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, спірною є трикімнатна квартира №321, житловою площею 41,69 кв.м., по АДРЕСА_1, наймачем якої є відповідач ОСОБА_3 на підставі ордеру № 16433 серії Б від 17.02.1986 року, виданого виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів м. Києва.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за відсутнім наймачем або членом його сім'ї право користування жилим приміщенням зберігається протягом шести місяців, а в разі його відсутності більше вказаного строку з поважних причин, цей строк може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його родини можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування жилим приміщенням в разі їхньої відсутності на спірній жилій площі більше шести місяців без поважних причин.

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 вересня 1992 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, а також здійснено розподіл спільного майна подружжя: меблевих гарнітурів, шаф, килимів, побутової техніки, телевізорів.

Хоча розірвання шлюбу було зареєстровано позивачем ОСОБА_2 в органах РАЦС лише 09 грудня 2010 року, однак сторони по справі визнають, що сім'я фактично розпалась у 1992 році, а з 1993 року вони разом не проживають.

Відповідно до актів від 20.01.2005 року, 30.06.2005 року, 25.02.2008 року, складених КП «Поділ-Житло» у складі двох майстрів та бригадира, було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1. На момент обстеження, а також згідно свідчень сусідів ОСОБА_12 ( кв. 318) та ОСОБА_4 ( кв. 317) встановлено, що ОСОБА_3 у квартирі не проживає ( а.с. 55-57).

Як вбачається з договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 22.02.2008 року, укладеного між КП «Поділ-Житло» та позивачем ОСОБА_2, заборгованість за оплату квартирної плати та житлово-комунальних послуг у сумі 10 597 грн. 31 коп. було реструктуризовано для оплати на період до 22.01.2009 року, і позивачем вказана заборгованість була погашена, що підтверджується рахунками на сплату житлово-комунальних послуг, в яких борг відсутній.

При цьому із наявних у матеріалах справи рахунків вбачається, що квартирна плата та плата за житлово-комунальні послуги нараховувалась, відповідно до вищевказаних актів про непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, лише на 3-х зареєстрованих та проживаючих осіб ( а.с. 6-9, 113).

Покладаючи в основу оскаржуваного рішення заяву відповідача до КП «Галицьке Подільського району м. Києва» від 03 жовтня 2012 року з проханням без його відома «в квартиру нікого не прописувати та нікого не виписувати», суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, що 25 листопада 2013 року працівниками зазначеного комунального підприємства знову було зафіксовано факт непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, про що складено відповідний акт, та що КП «Галицьке Подільського району м. Києва» продовжувало нараховувати квартирну плату лише на 3-х фактично проживаючих осіб, тому суд дійшов помилкового висновку, що вказана заява є належним доказом поважності причин не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі.

Таким чином, судом не було надано належної оцінки тій обставині, що з 2005 року на відповідача ОСОБА_3 квартирна плата та плата за житлово-комунальні послуги не нараховувалась з підстав його непроживання у квартирі. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження тих обставин, що він протягом 2002 - 2014 років ніс будь-які витрати на утримання або ремонт житла, оплату житлово-комунальних послуг.

Як встановлено з пояснень сторін, між ними мав місце конфлікт в 2012 році, коли сторони разом із синами мали намір приватизувати спірну квартиру. Відповідач визнає, що він не погодився на оформлення приватизації, оскільки ОСОБА_2 наполягала, щоб він до приватизації переоформив особовий рахунок на квартиру на сина ОСОБА_13. У зв'язку з цим відповідач відмовився від проведення приватизації та у жовтні 2012 року подав до КП «Галицьке» заяву з проханням нікого із квартири не виписувати та не прописувати, вважаючи, що у такий спосіб він захищає свої права.

Сторони визнають, що в серпні 2014 року відповідач намагався прийти до квартири, але його не впустили, і з даним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду 26 серпня 2014 року.

В судовому засіданні відповідач не заперечував факту непроживання у спірній квартирі протягом 2012- 2014 років, зазначивши при цьому, що ключі від квартири в нього були. Обґрунтовуючи причини непроживання, ОСОБА_3 визнавав, що постійно у квартирі не проживає з 1993 року, оскільки після розірвання шлюбу з позивачем він по 2012 рік проживав з іншою жінкою у с. Мощин, Києво-Святошинського району, періодично ( 2-3 рази на місяць) відвідуючи квартиру, оскільки працював у м. Києві, а з середини 2012 року та до серпня 2014 року він проживав у своїх сестер або на дачі у селі, оскільки позивач чинила йому перешкоди у проживанні в спірній квартирі.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься належних доказів поважності причин не проживання відповідача у вказаний період часу у квартирі АДРЕСА_1 та тих обставин, що протягом 2012-2013 років, 1 півріччя 2014 року відповідач намагався потрапити до квартири, але йому були вчинені перешкоди.

Колегія суддів вважає, що покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (рідних сестер відповідача) не є належними доказами факту чинення перешкод ОСОБА_3 щодо проживання у спірній квартирі до серпня 2014 року, оскільки покази суперечать як між собою, так і поясненням відповідача щодо наявності у нього ключів від квартири та періоду часу, коли йому вчинялись перешкоди. При цьому ні відповідач, ні свідки, не зазначають конкретних обставин, за яких відповідач не міг потрапити до квартири, та ким саме такі перешкоди були вчинені.

Надані відповідачем копія амбулаторної картки із поліклініки та довідка про перебування на обліку в Управлінні ПФУ Подільского району м. Києва, такими доказами не є, оскільки звернення до поліклініки у 2010 та 2013 роках, як і оформлення пенсії за зареєстрованим місцем проживання - не є доказами фактичного проживання відповідача у спірній квартирі.

Як вбачається з висновку ДІМ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Шостки В.М. від 26.08.2014 року по рапорту інспектора роти ПС Лузан О.І., 16.08.2014 року до працівників міліції звертався ОСОБА_3, який повідомив, що «на протязі багатьох років не проживає зі своєю родиною», і що ОСОБА_2 не відчиняє йому двері та не впускає до квартири.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів вважає недоведеними заперечення відповідача щодо фактів чинення йому перешкод з боку позивача у користуванні спірною квартирою протягом 2012-2013 років та першого півріччя 2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не проживав у спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви - 243 грн. 60 коп. та апеляційної скарги - 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 365 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: