Справа №295/915/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів Андрушко І.С., Содель А.С., Слончак А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 07.05.2010 року між ним відповідачем було укладено договір позики на суму 7000,00 дол. США та кошти повністю були передані відповідачу, про що складено розписку від 07.05.2010 року. У листопаді 2014 року відповідачу направлялися кредиторські вимоги про повернення суми боргу, однак надані в позику кошти йому не повернуті до теперішнього часу. Тому просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 110670,00 грн., що станом на 21.01.2015 року є еквівалентом за курсом НБУ 7000,00 дол. США.

У судовому засіданні представник позивача надав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 151890,20 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 14.09.2015 року є еквівалентом 7000,00 грн. Вимоги позову обґрунтував викладеними в позовній заяві обставинами.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнав, пояснивши, що договору позики відповідач із позивачем не укладав, а розписка не підтверджує факту укладення такого договору і надану до суду розписку відповідач не підписував. У розписці не міститься умов повернення боргу і взагалі відповідач не знайомий з позивачем. До спірних правовідносин просить застосувати строк позовної давності, так як перебіг строку звернення до суду з позовом розпочався з наступного дня від дати розписки.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовпідлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) предає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.

За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 07.05.2010 року від імені відповідача складено та підписано розписку, в якій зазначено про отримання ним від позивача за договором позики грошових коштів у сумі 7000,00 дол. США, а також вказано про те, що він зобовязується повернути їх позивачу (а.с. 3). Оригінал розписки було надано представником позивача для огляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представнику відповідача судом розяснювалося його право заявити клопотання про призначення судової експертизи для дослідження питання належності відповідачу підпису, проставленого в розписці від 07.05.2010 року, і при цьому розяснено наслідки незаявлення такого клопотання. Втім клопотання про призначення експертизи представник відповідача не заявив, вказавши на те, що немає такої необхідності.

За наведених обставин суд приймає до уваги надану стороною позивачу розписку від 07.05.2010 року як доказ укладення між сторонами договору позики, за яким позивачем було передано відповідачу в позику грошові кошти у сумі 7000,00 дол. США із зобовязанням відповідача повернення їх позивачу. Разом з тим, зміст розписки не місить дати повернення цих коштів позивачу.

У постанові від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

24.11.2014 року поштою позивач направив відповідачу кредиторську вимогу від 18.11.2014 року про повернення йому заборгованості в сумі 7000,00 дол. у семиденний строк з дня отримання даної вимоги (а.с. 7, 8). На цю вимогу відповідач направив позивачу заперечення від 26.11.2014 року (а.с. 11) із проханням надати йому належним чином завірені копії документів, на підставі яких було надіслано кредиторську вимогу, для надання відповіді позивачу. У подальшому 11.12.2014 року позивач направив відповідачу листа від 10.12.2014 року, в якому знову звернувся з проханням про повернення суми боргу та надав копію розписки від 07.05.2010 року (а.с. 9, 10).

Проте за наслідком звернень позивача до відповідача грошові кошти боржник позивачу не повернув ні в семиденний строк від дня предявлення вимоги за правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України, так як договором позики не встановлений строк (термін) виконання боржником обовязку повернення отриманих у позику коштів, ні в подальшому.

Встановлені судом обставини та досліджені надані до суду докази вказують на те, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, у звязку з якими у відповідача існує обовязок з повернення отриманих у борг від позивача грошових коштів у сумі 7000,00 дол. США, що не було спростовано під час розгляду справи стороною відповідача належними та допустимими доказами.

Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 151890,20 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 14.09.2015 року є еквівалентом 7000,00 грн.

При цьому суд не знаходить підстав для застосування строків позовної давності до заявлених вимог, зважаючи на те, що перебіг трирічного строку звернення до суду з позовом за захистом своїх прав у позивача розпочався по закінченню семиденного строку з дня отримання відповідачем кредиторської вимоги позивача від 18.11.2014 року, в межах якого було подано позов до суду, а не знаступного дня від дати розписки, на що посилався представник відповідача.

За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У звязку із задоволенням позову на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1518,90 грн., сплата якого підтверджується оригіналом квитанції (а.с. 46).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 158, 169, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 151890,20 грн. заборгованості за договором позики та судовий збір у розмірі 1518,90 грн., а всього 153409,10 грн. (сто пятдесят три тисячі чотириста девять гривень десять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М. Семенцова