У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною власністю подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати спільною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1, визнавши за нею право власності на 1/5 його частину, та визнати право власності на Ѕ ідеальну частку будівельних матеріалів, використаних у будівництві нового будинку за цією ж адресою, на суму 28803 грн.

Позов мотивовано тим, що 16 липня 2005 року сторони зареєстрували шлюб та проживали у м. Миколаєві Львівської області в орендованій квартирі. Наприкінці 2005 року позивач з відповідачем та двома дітьми від першого чоловіка, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, переїхали в будинок АДРЕСА_1, який належав на праві власності відповідачу в порядку спадкування після смерті його матері, яка померла 24 грудня 2000 року.

Вказаний житловий будинок дерев`яний, складався з 2-х житлових кімнат площею 35 кв.м, кухні та коридору, а також в господарстві був один цегляний сарай, один дерев`яний сарай, бетонний погріб і все це було огороджено дерев`яним штахетником. Будинок був у незадовільному стані.

Після вселення в будинок сторони виконали ремонтно-відновлювані роботи, відремонтували одну кімнату. На початку 2006 року сторони почали здійснювати ремонтні роботи в іншій частині приміщень будинку, зокрема, в приміщенні кухні. В будинку було замінено електропроводку та здійснено інші ремонті роботи. Також сторони здійснили ремонтно-відновлювальні роботи ззовні будинку та зробили бетонну доріжку від входу на подвір`я до входу в будинок, а також бетонні сходи до будинку, замінили дерев`яну огорожу, встановивши бетонні опори та металеву сітку, облаштували вигрібну яму розміром 5х5 м, забетонувавши її стіни. На присадибній земельній ділянці вирубали старі дерева та посадили нові, а також підсипали землею частину ділянки.

Позивач вважає, що вказаний будинок, який належить відповідачу на праві власності в порядку спадкування, внаслідок спільних з ним трудових та грошових затрат істотно збільшився у своїй вартості, а тому просить визнати його спільною власністю подружжя.

У 2007 році сторони розпочали будівництво нового будинку, викопали траншеї, виготовляли бетонний розчин під фундамент будинку, мурували стіни. Вказані роботи проводили власними силами. Значну кількість будівельних матеріалів (цемент, пісок, вапно, шлакоблоки) було придбано позивачем до укладення шлюбу з відповідачем на кошти, які вона отримала від продажу квартири у м. Львові і які знаходились на зберіганні в с.Підгородище Перемишлянського району у її тітки. Вказані будівельні матеріали позивач перевезла до відповідача і використала для будівництва нового будинку. Станом на 2011 рік сторонами було побудовано фундамент під будинок, несучі стіни будинку, господарські будівлі розміром 21,4 м х 8 м, а також зроблено перекриття будинку. Для перекриття будинку був використаний лісоматеріал, придбаний позивачем.

Рішенням Жидачівського районного суду від 23 січня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Оскільки житловий будинок з господарськими спорудами незавершений будівництвом, а частина будівельних матеріалів була придбана позивачем до укладення шлюбу з відповідачем, тому позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частину цих будівельних матеріалів на суму 28803 грн.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 червня 2015 року рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ ідеальну частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку з господарською будівлею на АДРЕСА_1, вартістю 28803 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідача, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не доведено, що вартість будинку АДРЕСА_1 в результаті проведення ремонтних робіт істотно збільшилася, а також, що нею придбавалися будь-які матеріали для проведення такого ремонту. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довела, що вона брала будь-яку участь у придбанні будівельних матеріалів для будівництва нового будинку із господарськими спорудами. При цьому суд відхилив у якості доказу висновок №19-14 інженерно-технічного експертного дослідження, проведеного за заявою ОСОБА_10 від 4 серпня 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову апеляційний суд допитав у судовому засіданні судового експерта ОСОБА_11, попередивши його про кримінальну відповідальність, який підтримав складений ним висновок та надав пояснення, аналогічні викладеним у ньому. Прийнявши до уваги висновок №19-14 інженерно-технічного експертного дослідження, апеляційний суд виходив з того, що оскільки питома вага ремонтних робіт становить 37,8% від вартості будинку вцілому, що істотно збільшує вартість такого, його слід визнати спільною сумісною власністю. Разом з тим, зважаючи на те, що вклад подружжя у співвідношенні до вартості будинку становить 37,8%, слід визнати їх спільною власністю частину будинку, що становить 37,8%. Виходячи з принципу рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, закріпленому у ч.1 ст. 70 СК України, частка позивача становить Ѕ із 37,8%.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на Ѕ ідеальну частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку з господарською будівлею апеляційний суд виходив з того, що згідно висновку експерта вартість всіх використаних в процесі будівництва житлового будинку з господарською будівлею будівельних матеріалів становить 57606,00 грн, а вартість Ѕ частиницих матеріалів - 28803,00 грн відповідно. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на цю ідеальну частку будівельних матеріалів.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів,з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 16 липня 2005 року до 23січня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2006 року, ОСОБА_6, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_12, є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці в АДРЕСА_1.

Набутий відповідачем у порядку спадкування будинок у АДРЕСА_1 є його особистою власністю.

Після укладення шлюбу, позивач з відповідачем переїхали на постійне місце проживання в успадкований останнім житловий будинок. У зв'язку із його незадовільним станом ними було проведено відновлювальний ремонт фактично всього будинку.

Крім того, у позовній заяві позивач посилалася на те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними спільно, власними силами та з використанням належних їй будівельних матеріалів було розпочато будівництво нового будинку, станом на 2011 рік побудовано фундамент під будинок, несучі стіни будинку, господарські будівлі розміром 21,4 м х 8 м, а також зроблено перекриття будинку.

Згідно висновку №19-14 інженерно-технічного експертного дослідження, проведеного за заявою ОСОБА_5 від 4серпня 2014 року питома вага вартості робіт, проведених щодо покращення будинку у с. Жирова на АДРЕСА_1 становить 37,8% від вартості будинку. Вартість всіх використаних в процесі будівництва житлового будинку з господарською будівлею будівельних матеріалів становить 57606 грн, а вартість Ѕ цих матеріалів - 28803 грн відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не прийняв до уваги у якості доказу висновок №19-14 інженерно-технічного експертного дослідження, проведеного по заяві позивача, оскільки вказане дослідження не призначалось судом, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку, при експертному дослідженні не брала участь друга сторона даного спору - відповідач, дослідження проводилося у належному відповідачу будинку без його відома та без його дозволу. Експерт не попереджав власника будинку про свій приїзд, робив експертне дослідження зі слів позивача та її позовної заяви, без урахування доводів і пояснень відповідача.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, прийняв до уваги вказаний висновок експертного дослідження на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала позовні вимоги, оскільки допитаний в судовому засіданні експерт їх підтвердив та був повідомлений апеляційним судом про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 3,4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 179 ЦПК Українипредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд своєю ухвалою призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Для визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності необхідним є визначення збільшення вартості спірного майна під час шлюбу та істотність такого збільшення шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення та його вартості після поліпшення.

Задовольняючи позов, апеляційний суд у порушення вимог статей 10, 212-214 ЦПК України зазначеного вище не врахував, не з`ясував збільшення вартості майна та істотність такого збільшення шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості спірного будинку в стані, що існував до поліпшення, та її вартості після поліпшення, не врахував, що з'ясування зазначених обставин потребує спеціальних знань у галузі будівництва та не вирішив питання про проведення судово-будівельної експертизи для визначення збільшення вартості спірного майна під час шлюбу. Не перевірено обставин щодо понесення позивачем трудових або грошових затрат за час шлюбу, внаслідок яких істотно збільшилася цінність майна, яке належить відповідачу на праві особистої власності, а також доказів, якими підтверджуються або спростовуються ці обставини. В матеріалах справи відсутні докази, з яких вбачалося б, що позивач працювала, отримувала дохід та витрачала кошти на поліпшення майна, будівництво нового будинку.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належної оцінки зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Апеляційний суд надав перевагу, як доказу висновку експертного дослідження, яке не є висновком судової експертизи, та має оцінюватись у сукупності з іншими доказами, при цьому свої висновки належним чином не мотивував, інших доказів у справі не перевірив.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 червня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська