Справа № 466/1074/10 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/153/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача - Горенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2010 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто достроково з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 солідарно в користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованість по кредиту в сумі 798 491 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 солідарно в користь ПАТ «СЕБ Банк» 1820 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що не погоджується з даним заочним рішенням суду в частині стягнення з ОСОБА_3, заборгованості по пені в розмірі 20763,50 грн. (двадцять тисячі сімсот шістдесят три грн.50 коп.), оскільки вважає його таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права та в зв'язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом не досліджено та в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 156-В/46 від 14.10.2008 року, з якого можливо було б визначити дати надходження грошових коштів. Немає жодного первинного документу (як то меморіальні ордери, виписки з поточного рахунку, касові документи тощо), які б підтверджували стан розрахунків між позивачем - ПАТ «СЕБ Банк» і ОСОБА_3, як на момент подання позовної заяви, так і на момент винесення заочного рішення.

На думку апелянта, суд повинен був призначити судово - бухгалтерську (економічну) експертизу, адже тільки завдяки їй можна визначити дійсну заборгованість по кредитному Договору.

Також, зазначає, що судом першої інстанції при розгляді заяви про перегляд заочного рішення не взято до уваги того, що в матеріалах справи наявний розрахунок по стягненню пені за кредитним договором № 156-В/46 від 14.10.2008 р. з 06.01.2009 року по 22.02.2010 року. Але ч.2 ст.258 ЦК України зазначає, що: «Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені)». Тобто, позивач мав право стягувати пеню з відповідача-1 лише за 1 рік з 06.01.2009 р. по 05.01.2010 року.

Окрім того, в якості забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитного договору між позивачем та відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_5 були укладені договори поруки від 14.10.2008 р. Але судом не взято до уваги та в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи виконав позивач своє зобов'язання щодо надсилання відповідачам письмової вимоги про погашення заборгованості, як солідарним боржникам за ОСОБА_3, як це передбачено ЦК України. Вищенаведеної вимоги позивач не надсилав, а відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5 такої не отримували.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Порука ОСОБА_6 і ОСОБА_5 по даній справі припинені, що не враховано судом першої інстанції.

Усе вищенаведене в сукупності свідчить про те, що судом не були належним чином досліджені обставини та докази по справі, не з'ясовано дійсні правовідносини сторін, а відтак ухвалено необгрунтоване рішення, котре підлягає скасування, оскільки наведені докази мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення в частині стягнення заборгованості по пені в розмірі 20 763 грн. 50 коп. з ОСОБА_3 та припинення поруки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Горенко Н.В. проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення лише частково відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір кредиту № 156-В/46 під заставу нерухомого майна, згідно якого Банк надав відповідачу ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 85000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості 13.10.2015 року та сплатою за користування кредитними коштами 13% річних, що стверджуєть копією Договору кредиту №156-В/46 під заставу нерухомого майна від 14.10.2008 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансо установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати відсотки.

Позивач свої обов'язки перед позичальником ОСОБА_3 виконав.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Банк та відповідач ОСОБА_3 14 жовтня 2008 року уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за реєстровим № 6042, згідно умов якого, відповідач ОСОБА_3 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будинок належить ОСОБА_3 на праві власності, що стверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19680702), що стверджується копією договору іпотеки в 14 жовтня 2008 року.

Окрім того, в забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту між Банком, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 14 жовтня 2008 року були укладені договори поруки, згідно умов яких, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зобов'язались перед Банком відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем ОСОБА_3 умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, пені, а також неустойок та інших витрат в строк та на умовах, передбачених Договором кредиту №156-В/46 під заставу нерухомого майна від 14 жовтня 2010 року, як солідарні боржники, будь-яким своїм майном, на яке згідно чинного законодавства може бути звернуто стягнення, що стверджується копіями договорів поруки від 14.10.2008 р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до приписів ст. ст. 553, 554 ЦК України, договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечувати виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарод) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків; якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У відповідності до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовим коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено в договорі або законом.

Враховуючи положення статей 626 - 631, 526 ЦК України, якими передбачено, що укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, статті 611 ЦК України відповідно до якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Взятих на себе зобов'язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_8 не виконує.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 01 липня 2010 року заборгованість перед позивачем складає 10 1074,81 доларів США, що в еквіваленті станом на 01 липня 2010 року становить 79 8491,00 грн., з них: прострочені нараховані проценти - 9834,89 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБ України станом на 01 липня 2010 року становить 77695,63грн.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту та несвоєчасну сплату процентів - 4349,99 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБ України станом на 01.07.2010 р. становить 34364,92 грн.; борг за несплаченою (простроченою) частиною кредиту по договору -1927,93 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБ України станом на 01 липня 2010 року становить 151110,65 грн.; залишок строкової заборгованості - 67762,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБ України станом на 01 липня 2010 року становить 535 319,80грн.

Відповідно до ст. ст. 1050, 1054 ЦК України та п. п. 4.2,4.3 Договору в разі порушення термінів платежів, невиконання позичальником передбачених даним договором зобов'язань по цільовому використанню кредиту та невиконання інших істотних умов договору позикодавець має право вимагати дострокового погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені договором.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимога позивача про повернення суми кредиту в цілому та сплату нарахованих відсотків і пені є підставною.

Проте, колегія суддів лише частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зокрема що стосується позовної вимоги про стягнення пені.

Судом встановлено, що розмір неустойки за період з 06.01.2009 року по 01.07.2010 року складає 34364, 92 грн.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов'язання.

Враховуючи обставини, які мають істотне значення для справи, зокрема те, що стягнення одночасно усієї суми заборгованості поставить відповідача у вкрай скрутне становище, а також виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки слід зменшити до 20000,00 грн.

Також суд першої інстанції допустився порушення норм матеріального права щодо солідарного стягнення заборгованості зі всіх відповідачів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до положень ст. 541 ЦК України, солідарний обов"язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов"язання.

У разі солідарного обов"язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов"язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 ЦК).

Правові наслідки порушення зобов"язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що зміст вказаної норми вбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов"язання одночасно з боку декількох осіб. Однак, така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою.

Таким чином, законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобов"язання, проте, в цьому випадку норма ч.3 ст.554 ЦК України не застосовується, оскільки поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, а тому не можна вважати поруку їхньою спільною відповідальністю. За таких обставин, кредитор має право пред"явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов"язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Отже, стягуючи з боржника та поручителів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в даному випадку норма ч. 3 ст. 554 ЦК України застосована бути не може і поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено окремі договори поруки. Солідарна відповідальність поручителя з позичальником в такому випадку має місце за кожним договором поруки окремо.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду необхідно змінити в частині визначення порядку стягнення коштів, стягнувши вказану суму заборгованості за кредитним договором у користь позивача солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Неправильним є також висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів у користь позивача судових витрат по сплаті судового збору, оскільки процесуальним законом не встановлено солідарного обов"язку відповідачів у справі по сплаті судових витрат, а тому рішення суду необхідно в цій частині теж змінити, стягнувши з кожного з відповідачів у користь позивача по 606 грн. 67 коп. судових витрат.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 307 ЦПК України, має право змінити рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід змінити в частині стягуваної суми пені та визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 серпня 2010 року змінити в частині стягуваної суми пені та визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, виклавши таке в наступній редакції:

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6, солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 156- В/46 від 14 жовтня 2008 року, а саме:

-прострочені нараховані проценти в сумі 77 695 грн. 63 коп. ( сімдесят сім тисяч шістсот дев»яносто п»ять грн. шістдесят три коп.) ;

-пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків в сумі 20 000 грн. 00 коп. ( двадцять тисяч грн.);

-заборгованість за несплаченою (простроченою) частиною кредиту по договору в сумі 151 110 грн. 65 коп. ( сто п»ятдесят одну тисячу сто десять грн. шістдесят п»ять коп.).;

-залишок строкової заборгованості в сумі 535 319 грн. 80 коп. (п»ятсот тридцять п»ять тисяч триста дев»ятнадцять грн. вісімдесят коп.)

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» по 606 грн. 67 коп. ( шістсот шість грн. шістдесят сім коп.) судових витрат з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.