Справа № 202/2682/15-ц
Провадження № 2/202/2651/2015
06 серпня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.
при секретарі Овечко А.С.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування - Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,
Звернувшись до суду, позивач просить визнати недійсним договір дарування ? частини належною їй на праві спільної сумісної власності однокімнатної квартири АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1998 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14.07.1998 року № 3/1905-98, їй, ОСОБА_1, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2. Разом з нею у вказані квартирі мешкав її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Другим співвласником вказаної квартири була її опікун ОСОБА_5, яка померла 9 серпня 2007 року. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.10.2010 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 є її онук ОСОБА_4. Після смерті ОСОБА_6 між нею та ОСОБА_4 склалися неприязні відносини, останній почав виганяти її та її неповнолітнього сина з квартири. З 2011 року вона знаходилася в місцях позбавлення волі. Після звільнення дізналася, що 31.10.2013 року ОСОБА_4 подарував 1/2 частку вищевказаної квартири ОСОБА_3. Наразі їй створюються перешкоди у користуванні цією квартирою, у зв'язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, а також її представник ОСОБА_7 позов підтримали.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Представник - Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, також надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений.
Вислухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши матеріали цивільної справи,суд, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1998 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14.07.1998 року № 3/1905-98, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2.
У вказаній квартирі зареєстрований син позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
9 серпня 2007 року ОСОБА_5 померла.
Після її смерті спадщину у вигляді частки квартири АДРЕСА_2 прийняв ОСОБА_4, якому державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 22 жовтня 2010 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Також судом встановлено, що 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори ОСОБА_8, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.
Позивач стверджує, що їй та її неповнолітньому сину ОСОБА_2 створюються перешкоди у користуванні своєю власністю.
Вселити ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3.
Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та неповнолітньому ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою № 102 у будинку № 71 по проспекту Миру в м. Дніпропетровську загальною площею 41,3 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м.
22 червня 2015 року слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярук Д.С., було винесено ухвалу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та прокуратури Індустріального району міста Дніпропетровська, що виразилася у невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якої суд вирішив, скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Зобов'язати слідчий відділ Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України відповідно до заяви ОСОБА_1 від 17 вересня 2014 року.
Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть зокрема, і припинення дії, яка порушує право.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. ОСОБА_7 недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину відповідно до частин 13 , 5 ст. 203 ЦК не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Стаття 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» від 06.11.7.009 р. 10. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 2.16 ЦК ( 435 15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
Ст. 216 ЦК Украйни передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з недійсністю
Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Крім того, відповідно ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяжень підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 того ж Закону, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам, в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.
У відповідності до п. 5 ч. І ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права проводиться на підставі рішення судів, що набрали законної сили.
Згідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Враховуючи, що права позивача ОСОБА_1 як співвласника квартири АДРЕСА_4, були порушені вказаним правочином, разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 і позбавлена можливості користуватися своєю власністю, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, визнавши такий правочин недійсним.
Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19,26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 215,216, 220, 224-226, 328 ЦК України, ст. ст.3,10,11,57 61,209,212 215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування - Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним задовольнити.
Визнати договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_2 від 31 жовтня 2013 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3М посвідчений державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори ОСОБА_8, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 недійсним.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз