Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/5833/13-ц Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.В., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк «Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2014 року, -

встановила:

У вересні 2013 року позивач звернувся із позовом до відповідача, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/1834/82/131408 від 28.03.2008 року в сумі 115 630,98 доларів США (еквівалент, станом на 04.07.2013 року 924 238,42 грн) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу квартири на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», та визначивши початкову ціну відповідно до вимог цього законом.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2014 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/1834/82/131408 від 28.03.2008 року в сумі 115 630,98 доларів США (еквівалент, станом на 04.07.2013 року 924 238,42 грн) звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на користь ПАТ «Райффайзен банк «Аваль», визначивши початкову ціну відповідно положень Закону України «Про виконавче провадження». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» 3 441,00 грн судового збору.

ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин та невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 28.03.2008 року між ВАТ «Райффайзен банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» та відповідачем укладено кредитний договір № 014/1834/82/131408. Згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит за програмою «Кредит під заставу нерухомості» у розмірі 48 348,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 27.03.2018 року, останній в свою чергу зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника між ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_1 двічі укладались Додаткові угоди до кредитного договору № 1 від 17.02.2009 року та № 2 від 19.04.2009 року, згідно яких відповідно строк кредиту збільшено на 118 календарних місяці (дата остаточного погашення кредиту - 28.01.2028 року) та тимчасово на період з 30.06.2009 року до 31.05.2010 року сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу за кредитним договором (відстрочка сплати процентів).

Для забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/1834/82/131408 від 28.03.2008 року в той же день між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 заставною вартістю 348 899,00 грн (а.с. 23-25). Спірна квартира належить іпотекодавцю на праві спільної (сумісної) власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.04.2004 року та передана в іпотеку за згодою дружини ОСОБА_2

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за Кредитом ( в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ст. 3.1.4. іпотечного договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи суму процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Жодне положення цього Договору не може тлумачитись, як таке, що обмежує права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; права сторін встановити договірний порядок звернення на предмет іпотеки. Право визначення підстави та способи звернення стягнення належить іпотекодержателю. Згідно п. 4.2.4., 4.2.5., 5.4.3. договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Як передбачено п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст.ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до п.п. 38, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність у договорі іпотеки можливості позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 не здійснює платежі по кредиту, станом на 04.07.2013 року виникла заборгованість на загальну суму 115 630,98 дол. США (що згідно курсу НБУ станом на 04.07.2013 року є еквівалентом 924 238,42 грн), з яких: 49 085,71 дол. США - заборгованість за кредитом; 21 434,79 дол. США - заборгованість по відсоткам; 45 110,48 дол. США (360 568,07 грн) - пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, позивач у відповідності до вимог Кредитного договору та Договору іпотеки використовуючи своє право вимагає погашення залишку кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тому звернувся до суду із позовними вимогами до відповідача.

ОСОБА_1, як боржнику та іпотекодателю за договором, була направлена вимога про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 05.07.2013 року (а.с. 29).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Принцип свободи договору є одним із загальних принципів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України). Свобода договору - це, насамперед, свобода укладення договору і визначення його умов. Відповідач ОСОБА_1 при укладенні спірного договору діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.5 п.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі потребують індивідуальної ліцензії.

Листом Національного банку України від 01.09.94 р. №19013/2124 передбачено видавати кредити в іноземній валюті резидентам України може уповноважений банк України, в додатку до ліцензії якого передбачене таке право.

Факт укладення та підписання кредитного та іпотечного договорів від 28.03.2008 року та додаткових угод до них ОСОБА_1 не заперечується. За таких обставин, безпідставними є доводи апеляційної скарги про припинення іпотечного договору через збільшення відповідальності поручителя, оскільки майновим поручителем за договором виступає особисто ОСОБА_1, який є боржником. Посилаючись на неправомірне укладання кредитних договорів в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії на проведення валютних операцій, відповідач кредитний та іпотечний договори, як і додаткові угоди до них у встановленому законом порядку не оспорював, а відтак останні є дійсними.

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Банк, маючи банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другою та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», на момент укладення кредитного договору з апелянтом та у період його виконання сторонами, не потребував отримання індивідуальної ліцензії Нацбанку України на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях п. 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та п. 1.5 постанови Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», згідно якої використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється якщо ініціатором за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями) та узгоджується з п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Не було потреби в отриманні індивідуальної ліцензії і самим ОСОБА_1, оскільки ініціатором за валютною операцією виступав Банк. Частиною другою статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушень діючого законодавства з боку ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» при проведення ним банківських операцій при укладанні кредитного договору з ОСОБА_1 не було допущено, оскільки, як видно з матеріалів справи, відповідач був повідомлений про умови кредитування: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Крім того, із виписки по особовому рахунку (а.с. 5-8) вбачається, що відповідачем сплачувались кошти на виконання умов кредитного договору, що вказує на визнання ним договору та заборгованості по ньому.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що факт отримання кредиту, наявності заборгованості за кредитним договором та її розмір ніким не оспорюється та дійшов правильного висновку про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та можливість задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна. Доводи апеляційної скарги щодо порушення прав неповнолітніх дітей при укладанні кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та є наслідком помилкового тлумачення закону.

Разом із тим, із 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до статті першої якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Двокімнатна квартира АДРЕСА_1 яка є предметом іпотеки та надана як забезпечення кредиту в іноземній валюті має площу 59,4 кв. м. Квартира є місцем проживання відповідача ОСОБА_1, його дружини ОСОБА_2 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, 2002 року народження, ОСОБА_3 2003 року народження та ОСОБА_4, 2005 року народження, які з 2009 року зареєстровані за даною адресою (а.с. 131).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, оскільки предметом позову є майно, яке підпадає під дію мораторію. Доказів того, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача ОСОБА_1 позивачем не надано.

Колегія суддів звертає увагу, що позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором позивачем не заявлялося.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен банк «Аваль».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: