АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/517/15 Справа № 199/8695/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

14 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

при секретарі - Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивачка вважає, що суд не повністю з'ясував обставини справи та не надав належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи / а. с. 35-39 /.

Зазначеним рішенням від 13.11.2014 року ОСОБА_2 відмовлено в її позовних вимогах до ПАТ «Ідея Банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні /а. с. 32-33/.

Судом встановлено, що 01.09.2010 року ОСОБА_2 (раніше ОСОБА_2.) була прийнята на роботу на посаду регіонального керівника Східного регіону з автокредитування відділу супроводу мережі департаменту автомобільного кредитування ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк».

Наказом Голови правління банку від 03.10.2011 року позивачку було звільнено з займаної посади за власним бажанням 11.10.2011 року / а. с. 11-13 /.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2012 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 06.07.2012 року, було стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 (нині ОСОБА_2.) невиплачену заробітну плату в розмірі 9548,91 грн. та у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. / а. с. 6-9, 10 /.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Судом першої інстанції встановлено, що про порушення своїх прав позивачка дізналася 11.10.2011 року, з моменту винесення 11.10.2011 року наказу про її звільнення № 131-к та не здійснення з нею розрахунку при звільненні. До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку позивачка звернулась лише 15.10.2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Однак, позивачка з клопотанням (заявою) про поновлення пропущеного строку у встановленому законом порядку не зверталася і нею не надано належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, поважності пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

При вище викладених обставинах справи, в силу ст.ст. 47,116,117,233, 234 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити , оскільки нею пропущено тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2, в силу ст. ст. 47,116,117,233, 234 КЗпП України, не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою було пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачці ще в день її звільнення 11.10.2013 року було достеменно відомо про те, що з нею не проведено повний розрахунок при звільненні, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, а отже у позивачки були всі правові підстави для звернення до суду з позовом про стягнення всіх сум, що належать їй від установи на момент її звільнення, та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку (згідно ст.117 КЗпП України) в трьохмісячний строк передбачений ст. 233 КЗпП України.

Однак, з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку ОСОБА_2 звернулася лише 15.10.2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку передбаченого ст. 233 КЗпП України, а з клопотанням (заявою) про поновлення пропущеного строку у встановленому законом порядку позивачка до суду не зверталася.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: