АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: Бусленко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року в цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, законним представником якої є ОСОБА_2, Деснянський районний відділ державної міграційної служби України, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду із даним позовом до відповідачки.

Посилалася на те, що вона є власником квартири в якій проживає відповідачка, яка вселилася та зареєструвалася при житті попереднього власника квартири, померлої у 2007 році. Оскільки закон не передбачає у випадку зміни власника квартири перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, а відповідачка не є членом її сім'ї і добровільно квартиру не звільняє, а в неї виникла потреба продати квартиру для придбання двох інших у зв'язку із одруженням сина, просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою, виселити її та зняти з реєстрації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду. Вважає, що судом безпідставно не було ураховано, що відповідачка була членом сім'ї колишнього власника, вселилася до спірної квартири лише за згодою останнього, не була та не є членом сім`ї позивача, спільного господарства вони не вели та не ведуть, у зв'язку з чим у відповідачки припинено право користування житлом та вона підлягає виселенню і зняттю з реєстрації в спірній квартирі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи в судове засіданні не з'явилися. Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка постійно мешкає у спірній квартирі, зареєстрована в ній, несе витрати по житлово-комунальним послугам, а тому підстави для визнання її такою, що втратила право користування вказаною квартирою, скасування реєстрації її місця проживання шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення, відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю тих обставин, які суд вважав встановленими, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Судом не враховано, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. ст. 156-157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст. ст. 158-170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2004 року була ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони по справі є доньками ОСОБА_7 і поселилися в спірній квартирі за згодою матері. При цьому позивачка із своєю сім'єю, яка включала двох неповнолітніх дітей вселилася у квартиру в серпні 2004 року, а відповідачка - у березні 2005 року.

На даний час у спірній квартирі зареєстровані та проживають власник квартири, двоє її дітей та відповідачка (а.с.9)

29.12.2006 року ОСОБА_7 подарувала належну їй квартиру ОСОБА_2, договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально та зареєстрований у БТІ у реєстровій книзі № д.76-46 за НОМЕР_1 (а.с.8).

Договір дарування в установленому законом порядку не оспорювався і недійсним не визнавався.

Отже, позивачка з часу реєстрації договору у БТІ стала новим власником спірної квартири.

Позивачка стверджує, що відповідачка ніколи не була членом її родини, вони не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, не були пов'язані спільним побутом і не були сім'єю у розумінні ст. 3 СК України та ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР.

Під час апеляційного розгляду справи відповідачка підтвердила зазначені твердження позивачки та пояснила, що вона є сестрою позивачки, однак ніколи не жила з нею однією сім'єю, не мала спільного бюджету та не вела спільного господарства.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.11.2008 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.02.2009 року, встановлено, що відповідачка вселилася в вищезазначену квартиру зі згоди її попереднього власника - своєї матері, жила в ній як член сім'ї власника квартири і при її вселенні в цю квартиру не було ніякої угоди про порядок користування займаним приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якої вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для застосування судами України.

Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що у справі встановлено факт відчуження спірної квартири і переходу права власності на майно до позивачки, яка договору оренди, найму тощо з відповідачкою не укладала, ОСОБА_2 виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги позивачки щодо усуненняперешкод у користуванні її власністю шляхом виселення із приміщення квартири є обґрунтованими, та відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Разом із цим відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За розділом ІІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року N 1077 та зареєстрованого МЮ України 18 грудня 2012 р. за N 2109/22421(чинного на час розгляду справи судом), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев'ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників.

За таких обставин зняття відповідачів з реєстрації ще й за судовим рішенням є зайвим. Тому в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенні не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, законним представником якої є ОСОБА_2, Деснянський районний відділ державної міграційної служби України, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та виселення задовольнити частково. Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності та виселити її з цієї квартири.

У задоволенні позову в інший частині відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/16123/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7000/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Петріщева І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.