Провадження № 2- 1426/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2015 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

при секретарі- Боровик О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про стягнення інфляційних витрат, річних, упущеної вигоди, збитків та відшкодування моральної шкоди, суд,-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача 2340, 58 гр. інфляційних витрат та 3% річних від суми заборгованості за порушення грошового зобов»язання.

Крім того, просив стягнути з відповідача збитки в вигляді упущеної вигоди в розмірі 2193, 92 гр. та 650,00гр.в відшкодування моральної шкоди.

В січні 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просить стягнути з відповідача:

· 2461, 47 гр. інфляційних витрат суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.04.2014 року до моменту надходження коштів на його картковий рахунок 26.12.2014 року, стягнутого судом у розмірі 12 520, 20 гр.;

· 261, 38 гр. 3% річних на цю ж суму;

· 21, 60 гр. інфляційних витрат на стягнуті судом 300,00 гр. в відшкодування моральної шкоди;

· 2265, 26 гр. збитків у вигляді упущеної вигоди;

· 64, 10 гр. збитків у вигляді списання банком 0,5% від суми, що надійшла на його рахунок на виконання рішення суду;

· 650,00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що з 06.07.2007 року по 28.01.2014 року він працював в Державному інституті підготовки кадрів.

При звільненні з роботи, не дивлячись на відсутність спору щодо суми, належної йому до виплати, розрахунок з ним своєчасно проведений не був, що змусило його звернутися до суду.

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 19.09.2014 року з відповідача на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12520,20 гр. та 300,00 грн. в відшкодування моральної шкоди.

Незважаючи на рішення суду, відповідач його в добровільному порядку не виконав, що змусило його звертатися до органів викоанвчої служби.

З вини відповідача рішення суду не виконувалося тривалий час і лише 26.12.2014 року на його картковий рахунок у банку надійшли кошти на виконання рішення суду.

Вважає, що стягнуті за рішенням суду кошти на його користь є грошовим зобов»язанням відповідача перед ним, а тому він має нести перед ним відповідальність, визначену ч.2 ст.625 ЦК України, та сплатити на його користь інфляційні витрати та річні.

Крім того, вважає, що з вини відповідача йому завдано збитків в результаті порушення його права.

Збитки, нанесені йому відповідачем несплатою 16.04.2014 року середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, полягають в упущеній вигоді, т.я. він міг би належними йому до виплати коштами в сумі 12520, 20 гр. поповнити свій депозитний рахунок у банку, та отримати з належної йому суми дохід у вигляді процентів з розрахунку 26% річних, за період з 16.04.2014 рок у і до 26.12.2014 року за 254 днів у сумі 2265, 26 гр.

Виходячи з цього, вважає дану суму збитками, завданими йому з вини відповідача.

Виходячи з того, що при надходженні коштів на його картковий рахунок банком була знята комісія в розмірі 64, 10 гр., вважає дану суму також збитками з вини відповідача.

Крім того, своїми незаконними діями відповідач завдав йому моральної шкоди, оскільки йому доводилося нервуватися, переживаючи затримки виплати належних мені коштів, а також була принижена його честь та гідність перед працівниками інституту.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилається на те, що відносини, що виникли з позивачем, регулюються нормами трудового законодавства, а тому вважає, що норми цивільного законодавства при вирішенні даного спору застосуванню не підлягають.

Виходячи з цього просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач на підставі наказу Державного інституту підготовки кадрів №84-к від 05.07.2007 року був прийнятий на посаду директора Науково-дослідного бюро міжнародного співробітництва.

Наказом № 7-к від 28.01.2014 року був звільнений з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України.

Судом встановлено та не спростовується сторонами розрахунок при звільненні з позивачем у строки, визначені ст.116 КЗпП України, проведений нен був.

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 19.09.2014 року з Державного інституту підготовки кадрів стягнуто на користь позивача 12250, 20 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 300,00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Платіжною вимогою № 595/5 від 04.11.2014 року Державним інститутом підготовки кадрів було перераховано на депозитний рахунок ВДВС Солом»янського РУЮ у м. Києві 12 820, 20 гр.

/ а.с. 6 - 8; 33 - 34; 79 - 86 /

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №7-р від 09.01.2014 року Державний інститут підготовки кадрів був реорганізований шляхом приєднання його до Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава мудрого» з утворенням на його базі відокремленого структурного підрозділу університету.

Наказом Міністерства освіти і науки України №817 від 10.07.2014 року була припинена юридична особа Державний інститут підготовки кадрів, а Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава мудрого» став правонаступником всього майна, прав і обов»язків інституту.

/ а.с. 57 - 70 /

Протокольною ухвалою суду від 24.04.2015 року Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого був залучений до участі в справі як правонаступник.

Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Згідно з частиною другою даної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, з даної норми закону випливає, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, наступає лише за наявності договірних правовідносин.

Та обставина, що вимоги позивача ґрунтуються на рішенні суду від 19.09.2014 року, не дає підстав для застосування ч.5 ст.11 ЦК України та висновку про виникнення у позивача права на отримання відшкодування, зазначеного в ч.2 ст.625 ЦК України.

Така позиція щодо застосування ст. 625 ЦК України у трудових правовідносинах, викладена і в постанові Верховного Суду України № 6-144цс13 та інших, які, згідно із ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковим для всіх судів України.

За правилом ч.2 ст. 22 ЦК України, якою врегульоване питання відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв»язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Враховуючи положення ст. 623 ЦК України при застосуванні цієї норми необхідно встановити як розмір упущеної вигоди виходячи з розміру доходу, який би позивач міг реально одержати за звичайних обставин у разі своєчасного отримання ним коштів від боржника, так і реально вжиті позивачем заходи для його отримання.

При цьому при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов»язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв»язок між цією шкодою та діями відповідача, в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов»язання, доказується кредитором.

Будь-яких доказів наявності упущеної вигоди внаслідок дій відповідача останній суду не надав.

Суд вважає, що належне позивачу право внести грошові кошти на депозит банку, не може свідчити про упущену позивачем вигоду внаслідок неможливості скористатися ними в зв»язку з неповерненням коштів відповідачем, т.я. сама наявність такої можливості не може свідчити про те, що позивача мав намір скористатися ним та отримати таку вигоду.

Крім того, суд вважає, що списання банком комісії за обслуговування карткового рахунку позивача, також не є збитками в розумінні вимог ст.22 ЦК України.

З врахуванням викладеного вище та правової позиції Верховного Суду України з приводу спорів такої категорії, суд також вважає, що до даних вимог позивача не може застосовуватися відповідальність, визначена ст.22 ЦК України.

Виходячи з цього, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Судом також встановлено, що рішенням суду від 19.09.2014 року з Державного інституту підготовки кадрів було стягнуто на користь позивача 300,00гр. в відшкодування моральної шкоди в зв»язку з порушенням щодо нього норм трудового законодавства і рішення суду відповідачем виконано.

Виходячи з викладеного вище правового обґрунтування суд приходить до висновку про відсутність підстав і для задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.3,4, 21,24,115-117,233-235 КЗпП України, ст.ст.9,11 ч.5,22 -23,ч.2 ст.623, 625,1166 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11,57-60,88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про стягнення інфляційних витрат, річних, упущеної вигоди, збитків та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: