Ухвала

іменем україни

24 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Савченко В.О., Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на ј частину жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на ј частину жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Позовні вимоги мотивував тим, що його мати ОСОБА_10 з 1979 року до часу її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_5

За час спільного проживання ними за спільні кошти та спільними зусиллями було збудовано жилий будинок АДРЕСА_1, а відтак є їх спільним сумісним майном, Ѕ частина якого за життя належала його матері ОСОБА_10, право на яку після смерті матері перейшло до спадкоємців, а саме до нього та брата ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив встановити факт проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу й визнати за ним право власності на ј частину жилого будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті матері.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судом установлено, що мати позивача ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді жилого будинку АДРЕСА_2, яку у встановленому порядку прийняли сини померлої ОСОБА_4 та ОСОБА_11

Згідно свідоцтва про право власності від 29 січня 2009 року будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5

Нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS98006.html?pravo=1>» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2008_10_16/pravo1/T041881.html?pravo=1>», відповідних норм ЦК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS95038.html?pravo=1>». Правила ст. ст. 22 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_94/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>, 28 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_115/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>, 29 КпШС України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_119/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1> в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст.17 Закону України «Про власність <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2008_10_16/pravo1/T041881.html?pravo=1>», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_395/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2008_10_16/pravo1/T041881.html?pravo=1>», ст. 22 КпШС України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_94/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог, ОСОБА_4, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний жилий будинок набутий ОСОБА_10 та ОСОБА_5 внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 на увагу не заслуговують та висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

О.П. Касьян

Д.О. Остапчук