Справа № 489/3719/14-ц
Номер провадження 2/489/26/15
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, стягнення збитків та компенсації моральної шкоди,

встановив

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач 1) та ОСОБА_5 (далі - відповідач 2), вказуючи на те, що між ним та відповідачем 1 укладено договір позики та зобов"язання відповідача 1 по поверненню коштів та сплаті відсотків забезпечені договором іпотеки укладеним між ним та обома відповідачами. Оскільки, відповідач 1 належним чином свої зобов"язання не виконала, просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Представник відповідача 1 подав зустрічний позов про визнання договорів позики та іпотеки недійсними, просив стягнути матеріальні збитки та компенсацію моральної шкоди. Посилався на те, що позивач не є фінансовою установою, тому нарахування відсотків є безпідставним. Також вказує, на те, що відповідач позичила кошти через фінансові труднощі її близької людини, а тому вважає, що правочин укладено під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Ухвалою суду від 09.12.2015 позовні вимоги за зустрічним позовом об"єднано в одне провадження з первісними вимогами.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив вимоги задовольнити, посилаючись на те, що відповідач 1 має заборгованість за договором позики перед позивачем та протягом тривалого часу не виконує зобов"язання щодо повернення позики. Просив звернути стягнення на предмет іпотеки. В задоволенні вимог за зустрічним позовом просив відмовити, оскільки вони безпідставні та заявлені поза межами строку позовної давності.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив задовольнити зустрічний позов, проти задоволення первісного позову заперечував на підставах зазначених у зустрічному позові. Додатково вказував на те, що сума заборгованості не співмірна з вартістю предмета іпотеки.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

18 травня 2010 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 За умовами договору позивач надав відповідачу 1 у позику 79 259 грн., що було еквівалентно 10 000 дол. США зі сплатою щомісячно 6 процентів в місяць від суми позики в гривнях, що еквівалентно 600 дол. США. Повернення суми позики відповідач повинна була здійснити не пізніше 18 травня 2011 року в гривнях в еквіваленті 10 000 дол. США за курсом НБУ на день повернення позики.

В забезпечення виконання зобов"язань за вказаним договором позики між позивачем та відповідачами було укладено іпотечний договір від 18.05.2010, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 За умовами вказаного договору відповідачі передали в Іпотеку належну їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у м. Миколаєві в якості забезпечення виконання відповідачем 1 зобов"язань по поверненню позики, сплаті процентів та неустойки.

Відповідно до п. 1.2 договору позики повернення позики частками не допускається.

Відповідач 1 зобов"язання по сплаті процентів за період вказаний у договорі позики виконала повністю, однак не виконала зобов"язання по поверненню позики, тому продовжувала сплачувати відсотки за користування позикою. Відповідно до наданих копій розписок відповідач 1 сплатила проценти щомісячно за період з 18.05.2010 до 18 листопада 2012 року (а. с. 148-176).

04.07.2013, 08.09.2013 та 20.11.2013 відповідачем 1 було сплачено по 1 000 дол. США в рахунок погашення позики і позивачем було прийнято часткове погашення, не зважаючи на п. 1.2 договору позики, та як вбачається з розписки залишок неповернутої позики становить суму еквівалентну 6 000 дол. США.

В зустрічному позові представник відповідачів як на підставу недійсності договору позики вказує на невідповідність умов про сплату відсотків законодавству України, оскільки позивач не є фінансовою установою та не може надавати фінансові послуги.

Відповідно до приписів статей 1046-1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Верховного Суду України (далі - ВС України) від 30.05.2012 у справі № 6-48цс12 викладено правовий висновок про те, що право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до ЗаконуУкраїни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 1046-1048 ЦК України, а не вказаним Законом.

За таких обставин, суд вважає, що позивач мав право на отримання процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Щодо укладення договору під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Для визнання договору недійсним на вказаних підставах необхідна сукупність двох ознак, а саме наявність тяжкої обставини у сторони договору, яка вплинула на укладення договору на відповідних умовах та його укладення на вкрай невигідних для цієї сторони умовах.

Представник відповідача посилається на те, що договір позики укладено під впливом тяжких обставин, а саме фінансових проблем гр. ОСОБА_7, який є близьким відповідача 1.

Суд не може прийняти вказані обставини як тяжкі для відповідача 1, оскільки вони безпосередньо стосуються гр. ОСОБА_7, а не відповідача 1. Інших тяжких обставин, які безпосередньо стосуються відповідача 1 представником не наведено.

Також представник відповідачів стверджує, що відповідача 2 було незаконно зареєстровано суб"єктом підприємницької діяльності для набуття повної цивільної дієздатності та вказує, що внаслідок змови приватного нотаріуса та юриста створено умови для укладення договору на вкрай невигідних умовах. Однак, представник відповідача не вказує на фізичний або психологічний тиск на відповідача або її обман з боку іншої сторони, що дає підстави вважати, що укладаючи договір позики відповідачі усвідомлювали та бажали укладення договору позики.

Проаналізувавши викладені представником відповідачів обставини, суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору позики, а тому і вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та стягнення матеріальних збитків є необґрунтованими. Вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди є безпідставними, оскільки не встановлено неправомірності дій позивача.

Суд також звертає увагу на заяву представника позивача про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічною позовною заявою, вважає цю позицію обґрунтованою, однак позовна давність застосовується у випадках обґрунтованості і доведеності позовних вимог та при можливості задоволення їх по суті.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом належить відмовити за необґрунтованістю.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 1 не виконано зобов"язання по поверненню позики в сумі, що еквівалентна 6000 дол. США по курсу НБУ.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Зобов"язання відповідача 1 по поверненню позики та сплаті штрафу, передбаченого підпунктом "в" п. 2 договору позики, забезпечено іпотекою.

Суд не може погодитись з вимогами позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки і в рахунок погашення 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки таке зобов"язання не забезпечувалось іпотечним договором. Це зобов"язання витікає із закону, а не із договору позики, тому для його забезпечення має міститися застереження в договорах позики та (або) іпотеки.

В іншій частині розрахунок позивача є правильним і заборгованість складає 161 914 грн. 06 коп., що включає в себе 138 783,48 грн. позики, яка еквівалентна 6000 дол. США за курсом НБУ та 23 130,58 грн. штраф.

Представник відповідачів заперечуючи проти позову посилався на неспівмірність заборгованості вартості предмету іпотеки.

В пункті 41 Постанови Пленуму ВС України від 30.03.2012 за № 5 роз"яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, спів ставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Вказаним пунктом судам роз"яснено застосування ст. 39 Закону України "Про іпотеку".

Частина 3 вказаної статті встановлює, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Таким чином, закон визначає, що суд вправі відмовити при достроковому зверненні стягнення, натомість у спорі, що розглядається строк виконання зобов"язань вже настав, більше того відповідачем 1 прострочено його виконання більше аніж на три роки.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказане є реалізацією принципу добросовісності у договірних правовідносинах.

Враховуючи те, що відповідач 1 прострочив виконання зобов"язання більш як на три роки, не визнає своїх зобов"язань вказуючи, що сплатила значно більшу суму, що порушує право позивача на отримання суми позики у належний термін, суд вважає, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

У зв"язку із задоволенням позовних вимог з відповідачів на користь позивача має бути стягнуто сплачений судовий збір , пропорційно до задоволених вимог, та врівних частках з обох.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 18.05.2010 та договору іпотеки від 18.05.2010, стягнення збитків та компенсації моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Звернути стягнення, відповідно до Іпотечного договору від 18 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованому в реєстрі за № 752, на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 в сумі 161 914 (сто шістдесят одна тисяча дев"ятсот чотирнадцять) грн. 06 коп. шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за оцінкою, визначеною незалежним суб"єктом оціночної діяльності.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 809,57 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 809,57 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв