У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 3 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив з стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму боргу за договором позики від 26 листопада 2000 року у розмірі 17 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року становить 160 130 грн; 3 % річних від простроченої суми боргу за договором позики від 26 листопада 2000 року у розмірі 501,62 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року становить 4 730 грн 28 коп.; суму боргу за договором позики від 1 вересня 2006 року у розмірі 21 392 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року складає 201 726 грн 56 коп., 3 % річних від простроченої суми боргу за договором позики від 1 вересня 2006 року у розмірі 3 468,57 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року становить 32 708 грн 62 коп. та судовий збір.

На обґрунтування позову зазначав, що 26 листопада 2000 року він надав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 17 тис. доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складало 92 436 грн. Згідно розписки від 26 листопада 2000 року ОСОБА_5 зобов'язався повернути зазначені грошові кошти за його першою вимогою. 26 лютого 2013 року на адресу відповідача позивач направив вимогу щодо сплати заборгованості у сумі 17 тис. доларів США протягом чотирнадцяти днів з моменту її отримання. Вказану вимогу ОСОБА_5 отримав 4 березня 2013 року, однак на день подання позову до суду кошти не повернув. Отже, заборгованість за договором позики від 26 листопада 2000 року за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року складає 160 310 грн. Крім того, вважає, що відповідач повинен додатково сплатити 3 % річних від простроченої суми в розмірі 501,62 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року складає 4 730 грн 28 коп. Уточнивши позовні вимоги, позивач зазначив, що 1 вересня 2001 року ним було надано відповідачу позику у розмірі 30 тис. доларів США, про що укладено договір позики від 1 вересня 2001 року, за умовами якого грошова сума повинна бути повернута до 1 вересня 2003 року, вимоги про повернення були встановлені у гривнях. Вказував, що 1 листопада 2001 року він також надав ОСОБА_5 у борг 10 тис. доларів США. За цим договором позики відповідачем повернуто 4 545 доларів США, заборгованість відповідача за даним договором станом на 1 вересня 2006 року становить 24 875,36 доларів США. В зв'язку з виниклою заборгованістю, 1 вересня 2006 року сторони провели звірку за договорами позики від 1 вересня 2001 року та від 1 листопада 2001 року. На залишок неповерненої грошової суми також уклали договір позики. Згідно умов договору позики від 1 вересня 2006 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 142 162 грн 55 коп., що еквівалентно 28 151 доларів США, в строк до 1 вересня 2007 року, з вимогами повернення у гривнях за курсом Національного банку України на день повернення. За цим договором відповідач частково повернув суму боргу у розмірі 6 574 доларів США при цьому останній платіж в розмірі 35 доларів СШІА відповідач здійснив 24 грудня 2013 року. Заборгованість за договором позики від 1 вересня 2006 року складає 21 392 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року становить 201 726 грн 56 коп., З % річних - 3 468,57 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 лютого 2014 року становить 32 708 грн 62 грн.

Ураховуючи викладене, просив задовольнити позов.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 3 лютого 2015 року рішення місцевого суду змінено в частині підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що у зв'язку з заявою відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи відомостей про зупинення чи переривання перебігу позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, змінив рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у задоволенні позову. Зокрема, зазначив, що судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що відповідно до висновку судової технічної експертизи від 18 липня 2014 року № 70/06-229 розписки на суму 6 875 доларів США є технічним зображенням документів, а тому встановити відсутність факту монтажу у даному технічному зображенні не виявилося можливим. Однак, позивачем також пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 3 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта