Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" квітня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд: усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом її вселення у квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні 17/100 частин квартири АДРЕСА_1; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити їй в користування житлову площу 7,038 кв.м. у жилій кімнаті НОМЕР_1 на плані технічного паспорта площею 10,2 кв.м.; решту житлової площі виділити в користування ОСОБА_2, зокрема, житлову кімнату НОМЕР_2 на плані технічного паспорта площею 18 кв.м., житлову кімнату НОМЕР_3 на плані технічного паспорта площею 13,2 кв.м., лоджію площею 3,32 кв.м., комору площею 1,1 кв.м.; у спільному користуванні залишити коридор НОМЕР_4 площею 5,6 кв.м., кухню НОМЕР_5 на плані технічного паспорта площею 7,4 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,1 кв.м.; покласти судові витрати на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до неї та її зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та, зокрема, визнано за ОСОБА_2 право власності на 83/100 частин квартири АДРЕСА_1. 17/100 частин квартири в будинку АДРЕСА_1 виділено їй. На даний момент у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає та зареєстрований ОСОБА_2, користуючись при цьому всією квартирою. Вона має намір також проживати у вказаній квартирі. Враховуючи, що між сторонами існують конфліктні відносини, те, що починаючи з 2010 року між сторонами ведеться низка судових процесів, предметом яких є поділ майна подружжя, участь батьків у вихованні дитини та інші майнові та немайнові претензії, досягнення згоди у користуванні квартирою на даний момент не виявляється можливим. Ключі від квартири відповідач добровільно не надає.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, заяві про зменшення розміру позовних вимог, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що відповідач не впускає позивача до спірної квартири, чинить перешкоди у користуванні нею часткою квартири. При цьому, зазначив, що не володіє інформацією щодо звернення позивача до правоохоронних та інших органів, з приводу чинення відповідачем перешкод у користування квартирою. Також, зазначив, що позивач зареєстрована в АДРЕСА_2, при цьому спірна квартира була оформлена на позивача, так як була придбана у кредит.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, подав до суду заперечення, в яких просив суд в позові відмовити.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 2001 року.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2004 року, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.73).

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 09 листопада 2004 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (а.с.74).

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2012 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Правекс-банк", про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Правекс-банк", про поділ майна подружжя було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 83/100 частки квартири АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_1 у приватну власність 17/100 частки квартири АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_1 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_3. Виділено ОСОБА_2 у приватну власність 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_3. В решті вимог відмовлено.

На даний час вказане рішення суду набрало законної сили.

За нормою частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зокрема ОСОБА_2 належить 83/100 частини спірної квартири, ОСОБА_1 - 17/100 частини спірної квартири.

Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що між нею та відповідачем виникають постійні конфлікти у зв'язку з неможливістю виділення в натурі частки квартири позивача, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з вимогою про вселення її до квартири та визначення порядку користування квартирою.

За вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В той же час, стороною позивача не наведено та не надано суду будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказів того, що відповідач будь-яким чином перешкоджає у користуванні позивачем 17/100 частини квартири АДРЕСА_1, належній їй на праві власності.

За вказаних обставин, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні 17/100 частин квартири АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено порушення її прав в частині користування та проживання у спірній квартирі.

Щодо позовних вимог в частині визначення порядку користування спірною квартирою, то останні задоволенню також не підлягають з огляду на наступне.

Згідно технічного паспорту квартири АДРЕСА_1, квартира розташована на четвертому поверсі дев'ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат: жилою площею - 41,4 кв.м., у тому числі: одна кімната - 10,2 кв.м., друга кімната - 18,0 кв.м., третя кімната - 13,2 кв.м., кухні площею - 7,4 кв.м., ванної кімнати - 2,1 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,1 кв.м., коридору - 5,6 кв.м., лоджією - 3,32 кв.м. Загальна площа квартири 58,7 кв.м. + 1,66 кв.м. = 60,36 кв.м. Висота приміщень - 2,50 кв.м. (а.с.12-13).

Як вбачається із заявлених позовних вимог, позивач просить суд: виділити їй в користування житлову площу 7,038 кв.м. у жилій кімнаті НОМЕР_1 на плані технічного паспорта площею 10,2 кв.м.; решту житлової площі виділити в користування ОСОБА_2, зокрема, житлову кімнату НОМЕР_2 на плані технічного паспорта площею 18 кв.м., житлову кімнату НОМЕР_3 на плані технічного паспорта площею 13,2 кв.м., лоджію площею 3,32 кв.м., комору площею 1,1 кв.м.; у спільному користуванні залишити коридор НОМЕР_4 площею 5,6 кв.м., кухню НОМЕР_5 на плані технічного паспорта площею 7,4 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,1 кв.м.

В даному випадку, квартирою виступає частина житлового будинку, що призначена для проживання однієї особи, однієї або кількох сімей, з упорядженими житловими кімнатами, підсобними приміщеннями і окремим виходом на сходову клітину, галерею, в коридор або на вулицю, а житлова кімната - частина квартири, відокремлена від інших приміщень (кімнат) перегородками (внутрішніми стінами), призначена проживання, відпочинку тощо. При цьому, кожен з співвласників володіє не часткою майна, а часткою у праві власності на це майно, яка є ідеальною категорією і може стати реальною лише при виділенні зі спільного майна або при його розділі в натурі.

Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Таким чином, виділ у користування співвласнику житлової кімнати, що відповідає частці співвласника, можливий якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину квартири, при цьому виділ частини кімнати у користування позивача, що відповідає частці останньої у праві власності, є технічно неможливим, з огляду на те, що жила кімната є цілісною, відокремленою частиною квартири,

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування, у зв`язку з чим останні не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що суд прийшов ґрунтовних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат в порядку ст. ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 356, 358 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу УРСР, п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20, ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: