АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/41/2015 Головуючий в І інстанції: Яценко О.М.
Категорія 27 Доповідач: Приходько Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року січня місяця 15 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Приходько Л.А.
Суддів:Бездрабко В.О.
Кузнєцовій О.А.
При секретарі:Сидоренко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року у справі

за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що за борговою розпискою від 10 жовтня 2013 року ОСОБА_5 повинен йому виплатити в строк до 10 квітня 2014 року 13000грн. за придбаний у нього автомобіль ВАЗ 2105, реєстраційний № НОМЕР_1, проте взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав. Просив, з підстав передбачених ст.ст. 1046,1047,1049 ЦК України, стягнути з відповідача на його користь 13000грн. Крім того, посилаючись на те, що внаслідок невиконання боржником взятих на себе зобов'язань щодо повернення боргу, він зазнав моральних страждань, просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 7000грн.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суму боргу в сумі 13000,00 грн. та суму судового збору в сумі 243,60грн., а всього стягнути 13243,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі за обставинами викладеними в апеляційній скарзі. Просив рішення суду скасувати, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_6, зазначив, що на його думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2013 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_6 розписку, в якій зобов'язався виплатити в строк до 10 квітня 2014 року ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 13000грн., в якості суми оплати за автомобіль ВАЗ 2105, реєстраційний № НОМЕР_1, який придбаний у останнього на підставі усної домовленості в день написання розписки.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами була досягнута усна домовленість щодо купівлі-продажу транспортного засобу, що підтверджується розпискою від 10 жовтня 2013 року. Обов'язку позивача з приводу передачі майна в момент досягнення домовленості законодавством не передбачено, тому посилання відповідача на вказану обставину є необґрунтованою. Зважаючи на те, що відповідач визнав факт написання розписки та, у встановленому законом порядку, не оспорив факт вчинення правочину, договір купівлі-продажу є дійсним. Оскільки спір, що виник між сторонами не регулюється нормами щодо позики, відповідач повинен повернути позивачеві суму боргу у розмірі 13000грн. в якості оплати за купівлю транспортного засобу.

Проте погодитися із таким висновком суду не можна.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за розпискою з підстав передбачених ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Під час розгляду справи, як позивач так і відповідач, пояснили, що договір позики між ними не укладався, ОСОБА_6 грошові кошти ОСОБА_5 у власність не передавав.

За таких обставин суд першої інстанції, дослідивши боргову розписку, дійшов правильного висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, не регулюються ст.ст. 1046,1047,1049 ЦК України, оскільки договір позики між сторонами не укладався.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, який на час розгляду справи є дійсним, за умовами якого відповідач зобов'язаний сплатити позивачу вартість придбаного ним автомобілю в розмірі 13000грн., ґрунтується лише на припущеннях, та суперечить вимогам закону.

Частинами 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За договором купівлі-продажу, відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, договір купівлі-продажу є двостороннім правочином, оскільки правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів суд першої інстанції виходив з доведеності факту, що сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, який є дійсним, з підстав визначених ч.1 ст. 218 ЦК України, згідно якої недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

При цьому суд залишив поза увагою вимоги п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а також постанову Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів, зокрема, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби (п.8). Крім того, відповідно до змісту зазначеного Порядку, транспортний засіб перед відчуженням повинен бути знятий з обліку в підрозділах ДАІ.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що д оговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Надана суду позивачем, на підтвердження своїх доводів щодо укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу, розписка не містить в собі доказів, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, та не містить підпису всіх сторін договору, а лише свідчить про намір укласти такий договір в майбутньому.

Отже, наявність лише однієї розписки про обов'язок сплатити грошові кошти за придбаний автомобіль, без наявності укладеного у письмовій формі договору купівлі - продажу транспортного засобу, підписаного сторонами договору (як покупцем так і продавцем), не дає підстав вважати, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу.

Крім того, позивач не надав суду будь-яких доказів наявності у нього, відповідно до вимог ст.658 ЦК України, права продажу транспортного засобу ВАЗ 2105, реєстраційний № НОМЕР_1, а також, що ним були вчинені будь-які дії, які були прийняті відповідачем, щодо виконання правочину ( зняття транспортного засобу з обліку в підрозділі ДАІ, передача транспортного засобу покупцю).

Зважаючи на викладене, а також на те, що відповідач категорично заперечував факт укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу між ним та ОСОБА_6, а також факт передачі йому транспортного засобу, посилаючись на те, що надана позивачем суду розписка була написана ним у зв'язку із пошкодженням з його вини автомобілю ВАЗ 2105, реєстраційний № НОМЕР_1 внаслідок ДТП, підстави для стягнення з відповідача грошових коштів на виконання вимог договору купівлі-продажу автомобілю відсутні.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з підстав ст.ст. 629,655 ЦК України, відповідно до яких покупець зобов'язаний сплатити певну грошову суму на прийняте ним майно (товар), позов не заявлявся.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 боргу та судові витрати, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в частині стягнення боргу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позивачем підстав , визначених законом, для її відшкодування, за таких обставин рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 13000грн. та судовий збір у розмірі 243.60грн, а всього 13243.60грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: