Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/1307/15-ц
Провадження № 2/369/1127/15
РІШЕННЯ

Іменем України

21.04.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Рябець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ НАСК «Оранта», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2, НАСК «Оранта» Ірпінське міське відділення Київської обласної дирекції, про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що 19 вересня 2012 року близько 12 год. 00 хв. на 24 кілометрі автодороги Київ-Чоп ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ІЖ 2717», державний номерний знак НОМЕР_1, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечно, та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, внаслідок чого автомобіль ВАЗ зіткнувся з напівпричепом «Шварцмюллер», державний номерний знак НОМЕР_3, і ОСОБА_1 отримав тілесні пошкодження у вигляді закритого перелому відділу хребта, а його автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

01 серпня 2013 року вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_1 був повторно госпіталізований в Київську міську клінічну лікарню № 17 з 14 листопада 2013 року по 27 листопада 2013 року, де пройшов відповідний курс лікування. На лікування ОСОБА_1 витратив 11 577 грн. 23 коп.

01 березня 2012 року ОСОБА_2 з НАСК «Оранта» Ірпінським міським відділенням уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс № АВ 5692190, відповідно до якого відповідальність ОСОБА_2 за заподіяну третім особам шкоду застрахована.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з НАСК «Оранта» Ірпінського міського відділення Київської обласної дирекції матеріальну шкоду у розмірі 11 577 грн. 23 коп.

В подальшому позивач ОСОБА_1 подав суду уточнену позовну заяву, у якій зазначив, що крім матеріальних збитків він зазнав моральної шкоди, що полягала у фізичному болю та тривалому лікуванні, яку він оцінив у розмірі 2 000 грн.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з НАСК «Оранта» Ірпінського міського відділення Київської обласної дирекції матеріальну шкоду у розмірі 11 577 грн. 23 коп., та стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 квітня 2015 року було проведено заміну відповідача Ірпінське міське відділення Київської обласної дирекції ВАТ НАСК «Оранта» належним відповідачем ВАТ НАСК «Оранта».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до НАСК «Оранта», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в частині заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року було залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник поданий позов в частині вимог до відповідача ВАТ НАСК «Оранта» підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача ВАТ НАСК «Оранта» в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи у відсутності представника страхової компанії.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 червня 2012 року о 15 год. 40 хв. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки ИЖ-2717 90, реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по автомобільній дорозі М-06 «Київ-Чоп» зі сторони м. Житомир у напрямку м. Київ. На 23 кілометрі + 568 м автодороги Київ-Чоп в с. Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_2 під час зміни напрямку руху проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався, що маневр буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, не надав переваги у русі транспортному засобу, який рухався ліворуч в попутному з ним напрямку, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки ВАЗ-21112, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, внаслідок чого ОСОБА_1 втратив керованість та скоїв наїзд на стоячий в смузі розвороту в напрямку м. Житомир напівпричіп «Шварцмюллер», реєстраційний номер НОМЕР_3. ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла 3-го, 4-го шийного хребців з вивихом 3-го шийного хребця, що належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та стягнуто з НАСК «Оранта» га користь ОСОБА_1 16 455 грн. 16 коп. матеріальної шкоди, а з ОСОБА_2 - 12 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до виписки № 1755 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 вбачається, що у період з 14 листопада 2013 року по 27 листопада 2013 року він перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Стан після ЗХСМТ. Неконсолідований перелом зуба С2 хребця. Вертикальний перелом тіла С4 хребця. Хвороба Бехтерєва. Серома п/о рани».

12 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ НАСК «Оранта» та ОСОБА_2 із листом, у якому просив за власним бажанням компенсувати йому понесений матеріальний збиток у розмірі 11 577,23 грн., у зв'язку з лікуванням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Як зазначав позивач ОСОБА_1, він поніс матеріальні витрати на лікування у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася з вини ОСОБА_2, а тому ПрАТ «Ст «Іллічівське», як його страховик, зобов'язаний компенсувати витрати, понесені на лікування. На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 надав копії квитанцій та товарних чеків на придбання медикаментів та медичної продукції за період часу з 05 листопада 2013 року по 21 листопада 2014 року, однак доказів, що вказані препарати та засоби необхідні були для лікування ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди, суду не надано.

Окрім того, у суму завданого матеріального збитку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 порахував також суму добровільної (благодійної) пожертви у розмірі 400 грн., яку він сплатив на потреби лікарні.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Правила п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлюють, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до положень вказаної статті до збитків, зокрема, належать втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Вказані збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Вимоги ст. 979 ЦК України встановлюють, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору і на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно з вимогами ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю і майну третьої особи.

За правилами ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину.

Відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана із лікуванням потерпілого.

За правилами ст. 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та їх необхідність мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2, та у зв'язку з цим у нього виникла необхідність у лікуванні. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що здійснені ОСОБА_1 витрати на медичні препарати та засоби є обґрунтованими, необхідність у їх придбанні та використанні обумовлена наслідками дорожньо-транспортної пригоди, та між шкодою, заподіяною в результаті дорожньо-транспортної пригоди та потребою у придбаних препаратах є причинно-наслідковий зв'язок. Окрім того, понесені ОСОБА_1 витрати та їх медична необхідність не містить документального підтвердження з відповідного закладу охорони здоров'я. Також з матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 22 червня 2012 року, а лікування та придбання препаратів, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги, мали місце в листопаді 2013 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вимогами ч. 2, ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов про відшкодування матеріальної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки посилання, якими обґрунтовані заявлені вимоги, не є належними доказами та не можуть бути основою для ухвалення рішення про відшкодування витрат на лікування, понесених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відсутній причинний зв'язок між дорожньо-транспортною пригодою та лікуванням, а також відсутні належні документальні підтвердження необхідності такого лікування для усунення негативних наслідків дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ВАТ НАСК «Оранта» про відшкодування матеріальної шкоди.

Керуючись п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст.ст. 22-24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 3 ч. 2 ст. 11, п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16, ст. 22, ст. 979, ч. 1 ст. 990, ст. 1187, ч. 1 ст. 1195, ч. 1 ст. 1206 Цивільного кодексу України, ч.ч. 2-4 ст. 10, ст. 57-59, ч.ч. 1-3 ст. 60, ст. 213, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ НАСК «Оранта» про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.