Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/499/15 Головуючий у 1 інстанції: Коваленко В.О.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Вугільна компанія « Краснолиманська» про зобов'язання нарахування компенсації за невикористані відпустки,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про зобов'язання нарахування компенсації за невикористані відпустки.

Позивач зазначав, що з 22.08.2005 року по 25.03.2013 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у нього гірником очисного вибою, звільнений наказом № 836 від 25.03.2013 року з 25.03.2013 року за ч. 1 ст. 36 КЗпІІ України за угодою сторін.

За час роботи йому не правильно нараховані дні відпусток і він не отримав компенсації за невикористані 24 дні відпустки. Відповідач також спричинив йому моральну шкоду, оскільки він відчував себе ошуканим, соціально не захищеним, погіршилося його становище, погіршилися життєві зв'язки. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 720 грн., по 30 грн. за кожен день недонарахованої відпустки. ОСОБА_2 зазначив, що мав право на 28 днів основної відпустки, 14 днів додаткової відпустки за роботу у шкідливих та важких умовах та 24 дні додаткової відпустки за роботу в особливих умовах.

Посилаючись на ці обставини, просив зобов'язати відповідача донарахувати йому невикористаних 5 днів основної відпустки та 19 днів додаткової відпустки та сплатити йому компенсацію за невикористані дні відпустки, стягнути з відповідача 720 грн. моральної шкоди.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, зазначив, що за період з 22.08.2006 року по 21.08.2007 року йому відповідач повинен був надати 24 дні додаткової відпустки, 14 днів додаткової відпустки, але використав 34 дні, тобто не використав 4 дні. За період з 18.01.2012 року по 17.01.2013 року повинно бути 38 днів додаткової відпустки, але використав 25 днів, тобто не використав 13 днів. За період з 18.01.2013 року по звільнення 25.03.2013 року позивачу повинно було надано 5 днів додаткової відпустки за роботу в особливих умовах та 3 дні додаткової відпустки за роботу в особливих умовах, всього 8 днів, але не використав жодного дня, тобто не використав 8 днів додаткової відпустки та 5 днів основної відпустки. Позивач вважає, що не використав 5 днів основної відпустки та 25 днів додаткової відпустки, а всього 30 днів відпустки.

Посилаючись на ці обставини, просив зобов'язати відповідача донарахувати невикористані 5 днів основної відпустки та 25 днів додаткової відпустки та зобов'язати відповідача сплатити позивачу компенсацію за невикористані 30 днів відпустки та стягнути 900 грн. моральної шкоди.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» нарахувати та сплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані 6 днів відпустки за період з 18.01.2013 року по 25.03.2013 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 74, 75, 76 КЗпП України, якими гарантовано надання працівникам щорічної відпустки; визначено тривалість щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки; на статтю 6 Закону України «Про відпустки» - щодо тривалості основної щорічної відпустки у відповідних галузях господарства; статті 7, 8 Закону України «Про відпустки», якими встановлено підстави та тривалість надання щорічних додаткових відпусток відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці та на статтю 83 КЗпП України, якою передбачено право працівника при звільненні на грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки.

Також суд посилався на статтю 237-1 КЗпП України, якою передбачено підстави відшкодування працівнику власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, на статтю23 ЦК України - якою встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та визначено сутність моральної шкоди.

Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходив з того, що доведеними є лише позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації за невикористані 6 днів відпустки (3 дні основної та 3 дні додаткової відпустки) за період з 18.01.2013 року по 25.03.2013 року.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що він вважає неправильним розрахунок днів та виплат, наведений в судовому рішенні та надає свій розрахунок, за яким вважає, що ним не використано 5 днів основної відпустки та 15 днів додаткової відпустки, а тому вважає, що його позовні вимоги мають бути задоволені в повному обсязі.

Ці доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Згідно статті 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що працівникам, зайнятим на підземних гірничих роботах та в розрізах, кар'єрах і рудниках глибиною 150 метрів і нижче, надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 календарних днів незалежно від стажу роботи.

Згідно статті 7 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах.

У статті 8 Закону України «Про відпустки» визначено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: 1) окремим категоріям працівників, робота яких виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Так, судом встановлено, що позивач працював у відповідача ДП "ВК "Краснолиманська" з 22.08.2005 року по 25.03.2013 року гірником очисного вибою, звільнений 25.03.2013 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення та копією особової картки (а. с. 3, 27 - 29).

Згідно п. 7.7 колективного договору відповідач надає додаткові дні відпустки за особливий характер праці та роботу у шкідливих та важких умовах праці відповідно списку (додаток № 5), за змістом додатку № 5 гірникам очисного вибою надається 28 днів основної відпустки, та додаткові відпустки: 14 днів за працю у шкідливих та важких умовах праці і 24 дні за працю в особливих умовах (а. с. 16, 19).

В матеріалах справи є довідка № 154/к від 20.05.2013 року, з якої видно, що ОСОБА_2 за спірні періоди отримав відпустки: 1) з 22.08.2006 року по 21.08.2007 року 28 днів основної відпустки, 34 дні додаткової відпустки; 2) з 18.01.2012 року по 17.01.2013 року 28 днів основної відпустки та 25 днів додаткової відпустки (а. с. 30).

За довідкою про спуски в шахту ОСОБА_2 відпрацював з 22.08.2006 року по 21.08.2007 року 189 днів, з 18.01.2012 року по 17.01.2013 року 190 днів, з 18.01.2013 року по 25.03.2013 року 35 днів (а. с. 31).

В п. 7.7 колективного договору та додатку № 5 до нього вказано, що відповідач надає додаткові дні відпустки за особливий характер праці та роботу у шкідливих та важких умовах праці відповідно списку гірникам очисного вибою надається 28 днів основної відпустки, та додаткові відпустки: 14 днів за працю у шкідливих та важких умовах праці і 24 дні за працю в особливих умовах.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 у шкідливих та важких умовах праці і в особливих умовах відпрацював: за період з 22.08.2006 року по 21.08.2007 року - 189 днів, тому додаткова відпустка за важкі умови праці позивача становить 7 днів (14/(365-10)х189), а тривалість додаткової відпустки за особливий характер праці позивача становить 13 днів (24/(365-10)х189), таким чином позивач мав право на 21 день додаткової відпустки, а надано було 34 дні додаткових відпусток на 13 днів більше ніж передбачено колективним договором. За період з 18.01.2012 року по 17.01.2013 року позивач відпрацював 190 днів, тому додаткова відпустка за важкі умови праці позивача становить 7 днів (14/(365-10)х190), а тривалість додаткової відпустки за особливий характер праці позивача становить 13 днів (24/(365-10)х190), таким чином позивач мав право на 21 день додаткової відпустки, а надано було 25 днів додаткових відпусток на 4 дні більше ніж передбачено колективним договором.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині задоволенню не підлягають.

Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 18.01.2013 року по 25.03.2013 року позивач відпрацював 35 днів, тому позивач мав право на 3 дні основної відпустки (28/365-10х35), додаткова відпустка за важкі умови праці позивача становить 1 день (14/(365-10)х35), а тривалість додаткової відпустки за особливий характер праці позивача становить 2 дні (24/(365-10)х35), таким чином позивач мав право на 3 дні основної відпустки та 3 дні додаткової відпустки.

Суд вірно вказав в мотивувальній частині судового рішення, що не приймає до уваги посилання відповідача стосовно того, що позивач за попередні періоди отримав більші відпустки, ніж передбачене законодавством, оскільки відпустка надається за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору у відповідності до вимо статті 74 КЗпП України та згідно статті 79 КЗпП України щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

З урахуванням того, що при судовому розгляді справи знайшли підтвердження позовні вимоги щодо нарахування компенсації за невикористані відпустки за період з 18.01.2013 року по 25.03.2013 року, то висновок суду першої інстанції про зобов'язання відповідача нарахувати та сплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 6 днів відпустки (3 дні - основної та 3 дні додаткової) відповідають обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів та не встановлено судом під час розгляду справи, що позивач від дій відповідача зазнав будь-яких моральних страждань.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому судова колегія дійшла висновку, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: