справа № 208/8354/14-ц
№ провадження 2/208/440/15
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2015 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді Нельге Д.В.,

при секретарі Севастьяновій Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку, передбаченому ч.2 ст.197 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» «Про захист прав споживачів; зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості; визнання частково договору недійсним», -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

1. Зобов'язати відповідача здійснити перерахунок основної заборгованості з урахуванням відсоткової ставки у розмірі 12% за договором кредиту №105/6-175-7, укладеного 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем;

2. Зобов'язати відповідача нараховувати відсотки за користування кредитом у розмірі 12% річних;

3. Зобов'язати відповідача здійснити зарахування зайво сплачених процентів за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту;

4. Визнати недійсним п.6.2. договору кредиту №105/6-175-7, укладеного 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 20.12.2007р. між позивачем та АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту №105/6-175-7, умовами якого визначено фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 12%. Пунктом 2.6 вказаного договору визначено порядок зміни процентної ставки за користування кредитом шляхом підписання сторонами додаткової угоди. Разом з цим, відповідач, без дотримання умов п.2.6 вказаного договору, самостійно збільшив процентну ставку за користування кредитом до 14%, тобто в односторонньому порядку змінив істотні умови кредитного договору, що, в свою чергу, є підставою для перерахування основної заборгованості позивача за кредитним договором та зарахування зайво сплачених процентів за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту позивача. Водночас, п.6.2 вказаного договору встановлено третейське застереження, яке є недійсним, оскільки фактично обмежує право позивача на звернення з відповідним позовом до суду за захистом порушених прав. Крім того, до компетенції третейських судів не відноситься розгляд справ у сфері захисту прав споживачів, до яких відносяться спірні відносини.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій позов підтримав, та просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, надав суду письмове заперечення на позов, у якому зазначив, що, відповідач у повному обсязі виконав п.6.2 вищевказаного договору, направивши на адресу позивача примірник додаткової угоди, яка була повернута через неотримання її позивачем. Разом з цим, приймаючи до уваги, що, позивач з моменту підвищення відсоткової ставки регулярно сплачував відсотки за кредитом у розмірі, збільшеному відповідачем, вважає, що, позивач погодився на таке збільшення відсоткової ставки, так як фактично прийняв пропозицію відповідача.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2007р. між позивачем та АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту №105/6-175-7, пунктом 1.1 якого встановлено фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 12%.

Як вбачається з листа, направленого відповідачем на адресу позивача, з 20.10.2008 року відбулась зміна відсоткової ставки за користування кредитом по вищевказаному кредитному договору з 12% на 14%.

Як зазначає позивач, вищевказана зміна відсоткової ставки за користування кредитом відбулась за рішенням банку без обов'язкової згоди позивача, тобто в односторонньому порядку, що, в свою чергу є підставою для зміни відсоткової ставки до розміру, що існував до його неправомірної зміни, та перерахування основної заборгованості позивача.

Згідно роз'яснень, наданих у п.28 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5 від 30.03.2012р., при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України, у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що, встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Як вбачається з матеріалів справи рішення банку щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку прийнято відповідачем до 10 січня 2009 року, а саме з 20.10.2008 року.

При цьому, Пунктом 2.6 вищевказаного договору встановлено порядок зміни розміру процентів, визначеного в п.1.1 договору, а саме:

- п.2.6.1. визначено, що, про намір змінити розмір процентів відповідач зобов'язаний повідомити позивача не пізніше ніж за 10-ть робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду;

- п.2.6.2 встановлено, що, у разі якщо позивач погодиться зі зміненим розміром процентів, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п.2.6.1 вказаного договору підписати надану відповідачем додаткову угоду про внесення змін до договору та повернути її відповідачу.

Зазначені у п.2.6.1 та п.2.6.2 умови кредитного договору свідчать про те, що, при укладанні вказаного договору сторони дійшли згоди щодо погодженої сторонами процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України (підписання додаткової угоди), а не в порядку, визначеному ст.ст. 641 - 642 ЦК України, на який посилається відповідач.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що, підвищення 20.10.2008 року процентної ставки за договором кредиту №105/6-175-7, укладеним 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем, є неправомірним, оскільки вказане підвищення відбулось за відсутності передбаченої вказаним договором процедури зміни процентної ставки шляхом укладання додаткової угоди про внесення змін до вказаного договору.

Встановивши, таким чином, що, підвищення 20.10.2008 року процентної ставки за договором кредиту №105/6-175-7, укладеним 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем, є неправомірним, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та зарахувати зайво сплачені проценти за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту - є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання недійсним п.6.2. договору кредиту №105/6-175-7, укладеного 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем, суд дійшов наступного висновку.

Згідно п.6.2 договору кредиту №105/6-175-7, укладеного 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем, сторони дійшли згоди, що, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 ЗУ «Про третейські суди», домовляються про те, що, спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків…… У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків……..

Посилаючись на те, що, вказане третейське застереження фактично обмежує право позивача на звернення з відповідним позовом до суду за захистом порушених прав, а також на те, що, до компетенції третейських судів не відноситься розгляд справ у сфері захисту прав споживачів, до яких відносяться спірні відносини, позивач просить суд визнати вказаний пункт договору недійсним.

Згідно роз'яснень, наданих у п.7 Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.5 ЗУ «Про третейські суди» N 1701-IV від 11.05.2004р., юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Перелік справ, які не можуть бути розглянуті третейського судом, визначений у ст.6 ЗУ «Про третейські суди», який, в свою чергу не містить у собі справ у спорах, що виникають із кредитних відносин.

При цьому, згідно Висновку Верховного Суду України, викладеному у рішенні, прийнятому за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, ( справі № 6-75цс11), з урахуванням висновків, що містяться у Рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 р. № 1-рп/2008 (справа про завдання третейського суду), п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, гарантованих ч. 5 ст. 55 Конституції, тому відсутні підстави для визнання третейської угоди недійсною.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та, встановивши, що, позивачем в ході розгляду справи не доведено наявність підстав, визначених законом, для визнання п.6.2 вищевказаного договору кредиту №105/6-175-7 недійсним, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним п.6.2. договору кредиту №105/6-175-7, укладеного 20.12.2007р. між позивачем та відповідачем, є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають, адже укладення сторонами третейської угоди про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

При цьому, враховуючи, що, позивач є звільненим від сплати судового збору, суд, задовольняючи позов частково, вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача, які на час розгляду справи складають 243,60 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3, 5, 10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 215, 230 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» «Про захист прав споживачів; зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості; визнання частково договору недійсним» - задовольнити частково.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» здійснити перерахунок заборгованості з моменту підвищення відсоткової ставки за договором кредиту №105/6-175-7 від 20.12.2007р. з урахуванням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 12%.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» зарахувати зайво сплачені ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту за договором кредиту №105/6-175-7 від 20.12.2007р.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя Нельга Д. В.