Справа №591/7389/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - Сибільов О.В.
Номер провадження 22-ц/788/159/15 Суддя-доповідач - Білецький
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Білецького О.М.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А. ,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 09 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,

про стягнення неустойки за несплату аліментів,

в с т а н о в и л а :

06 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом.

Уточнені вимоги (а.с.61) мотивувала тим, що відповідач несвоєчасно і не у повному обсязі сплачує їй аліменти за рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 15 січня 2014 року на утримання їх сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому просила стягнути з нього пеню за період прострочення з 02 грудня 2013 року по 19 листопада 2014 року у розмірі 7992 грн. 03 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 09 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на неповноту з'ясування обставин, невідповідність висновків фактичним обставинам та порушення судом норм матеріального права, просить це рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки 4081 грн. 57 коп. неустойки за прострочення сплати аліментів, 365 грн. 40 коп. судового збору та 850 грн. витрат на правову допомогу.

Доводить, що з 30 квітня 2014 року відповідач знав про наявність на примусовому виконанні рішення суду про стягнення з нього аліментів та про банківські реквізити позивача, отже повинен був протягом травня 2014 року сплатити заборгованість по аліментам за грудень 2013 року - квітень 2014 року. Вказує, що він працевлаштувався лише з 21 березня 2014 року, тому з 02 грудня 2013 року по 20 березня 2014 року аліменти мав сплачувати, виходячи з середньої заробітної плати по Сумській області. Вважає, що відсутність на примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення аліментів не є перешкодою для стягнення пені, оскільки розмір заборгованості може бути обчислений не тільки державним виконавцем, а й судом.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної справи, цивільної справи №591/10579/13-ц та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони з 30 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб сторін розірвано рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 23 травня 2014 року (а.с.117).

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 15 січня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 02 грудня 2013 року (а.с.4).

За заявою стягувача постановою державного виконавця відділу ДВС Сумського МУЮ Ю.В.Богачової від 06 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження (а.с.5, 44).

У справі мається копія супровідного листа про відправку цієї постанови боржнику за вказаною ним у справі про стягнення аліментів адресою його фактичного проживання - АДРЕСА_1 (а.с.42).

Однак будь-яких доказів про своєчасне і належне відправлення ОСОБА_4 цього документу рекомендованою кореспонденцією, як того вимагає ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» та п.3.19, 3.20 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мінюст від 02 квітня 2012 року №512/5, на запит апеляційного суду орган ДВС не надано, а отримані копії журналу вихідної кореспонденції та поштової квитанції свідчать що таке відправлення було проведено лише 17 вересня 2014 року (а.с.113-114).

21 березня 2014 року державний виконавець склала акт про те, що згідно з отриманими на її запит відомостями з Державної податкової служби України від 18 березня 2014 року, боржник ОСОБА_4 працює у ТОВ «Баядера Логістик», яке знаходиться по вул.Озерянська, буд.2 в м.Горлівка Донецької області (а.с.45-46, 47).

У зв'язку з чим постановою даного державного виконавця від 21 березня 2014 року виконавче провадження закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий лист 23 березня 2014 року направлено для виконання Управлінню ДВС ГУЮ в Донецькій області. У цій постанові державного виконавця зазначено: «Заборгованість нараховувати з 02 грудня 2013 року (день початку стягнення за виконавчим документом) за місцем роботи боржника, виходячи із його заробітної плати» (а.с.5, 48, 49).

30 квітня 2014 року відповідач звернувся до відділу ДВС Сумського МУЮ із заявою в якій вважаючи, що виконавчий лист про стягнення з нього аліментів знаходиться на виконанні в цьому відділі ДВС, просив надати йому реквізити банківського рахунку позивачки для добровільного виконання рішення суду з тих підстав, що позивачка відмовляє йому у наданні номеру рахунку, вважаючи, що це є обов'язком відділу ДВС (а.с.50).

На цю заяву вказаний відділ ДВС надіслав йому листом від 06 травня 2014 року реквізити рахунку позивачки для зарахування на них аліментів на утримання сина (а.с.51).

Із матеріалів цивільної справи по спору між сторонами про стягнення аліментів слідує, що ОСОБА_4 був прийнятий на роботу в ТОВ «Баядера Логістик» 17 вересня 2013 року і звільнений за угодою сторін ще 30 вересня 2013 року, тобто до ухвалення Зарічним районним судом м.Суми вищезгаданого рішення від 15 січня 2014 року про стягнення з нього аліментів і про цей факт достовірно було відомо його дружині. Однак вказане рішення щодо стягнення аліментів у частках, а не у твердій сумі, не було оспорено.

Аналогічні дані містять і матеріали даної цивільної справи, зокрема копія трудової книжки відповідача, з якої також убачається, що вже з 21 березня 2014 року він працевлаштувався на роботу в ТОВ «Лодіс-Суми», де працює до цього часу (а.с.19, 58-60).

Згідно з довідками ТОВ «Лодіс-Суми» розмір заробітної плати ОСОБА_4 у 2014 році складав: у березні - 441 гр., у квітні і травні - по 1260 гр., у червні - 1699 грн. 21 коп., у липні та серпні - по 1347 грн., у вересні - 1705 грн. 97 коп. (а.с.20, 56).

Із виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по картці позивачки за період з 04 травня по 30 вересня 2014 року та з наданих відповідачем квитанцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.8, 22-31) вбачається, що ОСОБА_4 шляхом особистого перерахування сплатив аліменти:

19 травня 2014 року - за травень 2014 року - 310 грн.;

05 червня 2014 року - за квітень 2014 року - 50 грн. 74 коп.;

05 червня 2014 року - за червень 2014 року - 311 грн. 43 коп.;

30 липня 2014 року - за липень 2014 року - 310 грн. 44 коп.;

29 серпня 2014 року - за серпень 2014 року - 310 грн. 44 коп.;

26 вересня 2014 року - за квітень 2014 року - 50 грн. 74 коп.;

26 вересня 2014 року - за вересень 2014 року - 310 грн. 44 коп.;

25 жовтня 2014 року - за грудень 2013 року - 310 грн.;

25 жовтня 2014 року - за січень 2014 року - 310 грн.;

25 жовтня 2014 року - за лютий 2014 року - 310 грн.;

25 жовтня 2014 року - за березень 2014 року - 310 грн.;

25 жовтня 2014 року - за квітень 2014 року - 214 грн.;

25 жовтня 2014 року - за травень 2014 року - 5 грн.;

25 жовтня 2014 року - за червень 2014 року - 114 грн.;

25 жовтня 2014 року - за липень 2014 року - 27 грн.;

25 жовтня 2014 року - за серпень 2014 року - 27 грн.;

25 жовтня 2014 року - за вересень 2014 року - 117 грн.

За таких правильно і з достатньою повнотою встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач усупереч ст.ст.10, 11. 60 ЦПК України не довела належними і допустимими доказами умисне ухилення відповідача від примусового виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів на сина ОСОБА_5, а тому вірно не вбачав законних підстав для стягнення неустойки.

Так, за змістом ст.196 СК України до часу звернення виконавчого документа до органу ДВС для примусового виконання взагалі відсутні правові підстави для стягнення пені за несвоєчасну або неповну сплату присуджених аліментів.

Позивачем не надано, а місцевим та апеляційним судом не здобуто будь-яких доказів того, що постанова відділу ДВС Сумського МУЮ про відкриття виконавчого провадження боржнику була своєчасно направлена і належним чином вручена за відомою адресою проживання та що йому (на той час непрацюючому) були роз'яснені обов'язки сплачувати аліменти у певному визначеному державним виконавцем розмірі, при працевлаштуванні негайно повідомляти вказаний орган про цей факт, та про наслідки ухилення від виконання цих дій.

Дізнавшись за своєю ініціативою у травні 2014 року про банківські реквізити стягувачки, боржник добровільно перераховував їй певні суми в рахунок стягуваних аліментів.

На користь добросовісності його дій свідчать і надані ним до суду апеляційної інстанції квитанції ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про подальше перерахування аліментів за листопад 2014 року: 01 грудня 2014 року - 320 грн. і 09 грудня 2014 року - 10 грн.

Сама стягувачка не повідомила своєчасно орган ДВС про те, що станом на березень 2014 року боржник вже не працює у ТОВ «Баядера Логістик», а державний виконавець, отримавши відомості ДПІ за попередній звітний період 2013 року на це увагу не звернула і дані щодо його місця роботи станом на час відкриття провадження не уточнила.

Вказані дії державного виконавця оскаржені не були.

В силу ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.195 СК України визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу) лежить на держвиконавцю, який повинен повідомити про них стягувача і боржника, і лише при незгоді сторін виконавчого провадження з визначеною ним сумою, цей розмір визначається судом.

Частиною 2 ст.195 СК України передбачає, що якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує.

Проведені самою позивачкою розрахунки на таких офіційних розрахунках державного виконавця не ґрунтуються.

Усупереч вказаних норм позивач та її представник не надали суду такої довідки і взагалі не довели, що виконавчий лист перебуває на виконанні в будь-якому органі ДВС.

Як убачається, ОСОБА_2 22 грудня 2014 року звернулась до місцевого суду із заявою про видачу їй дубліката даного виконавчого документа, посилаючись на втрату оригіналу внаслідок проведення Антитерористичної операції в Донецькій області. Відповідне рішення суду з цього питання ще не прийнято.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307. ст.ст.308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -