Справа № 639/5402/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про виконання зобовязання, суд

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, 3-тя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про виконання зобовязання, в якому просив суд зобовязати ОСОБА_4 виконати дане позивачу зобовязання по виплаті 4 000 доларів США, та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникло зобовязання, відповідного до якого відповідач зобовязалася віддати йому 4 000 доларів США у разі продажу належної їй частини будинку.

Позивач вказує, що відповідач порушила взяті на себе зобовязання, у зв'язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом.

17 вересня 2015 року відповідачем було подано письмові заперечення, в яких вона посилається на те, що правочин, укладений між сторонами є одностороннім, а тому на підставі ст. 214 ЦК України вона відмовилась від нього, та така відмова не порушує права позивача. У зв'язку з цим просила суд відмовити в задоволенні позову.

Позивачв судовому засіданні заявлений позов підтримав, підтвердив обставини, викладені в ньому, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 15.07.2015 року, в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на письмові заперечення, просив суд відмовити в його задоволенні.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила суд ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Розглядаючи даний позов суд виходить з положень Цивільного кодексу України щодо способів захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони є визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

З урахуванням наведеного важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд зясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 01 квітня 2014 року ОСОБА_4 склала Заяву, відповідно до якої у разі продажу належної їй частини житлового будинку №18 по вул. Кропивницького у м. Харкові за 24 000 доларів США зобовязалась віддати своєму братові ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, згідно з його бажанням та за спільною з ним домовленістю. Справжність підпису ОСОБА_4 було засвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за №696. (а.с. 6)

Досліджуючи дану заяву, суд виходить з того, що в даному випадку слід виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від його найменування, у зв'язку з чим суд робить наступні правові висновки.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. (ч.1 ст. 202 ЦК України)

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Отже, 01.04.2014 року ОСОБА_4 було вчинено правочин, відповідно до якого вона зобовязалась сплатина користь ОСОБА_1 грошові кошти, та такому обовязку кореспондує право ОСОБА_1 вимагати виконання обовязку, а формою такого є правочину є письмова Заява від 01.04.2014 року.

При цьому зобовязання, що виникло між сторонами є грошовим.

За змістом ст. ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонками було укладено односторонній договір за яким ОСОБА_1 є кредитором, а ОСОБА_4 боржником, а тому на спірні правовідносини поширюються положення Розділу І Книги 5 ЦК України щодо загальних положень про зобовязання.

В судовому засіданні сторони пояснили, що ОСОБА_4 продала належну їй частину житлового будинку №18 по вул. Кропивницького у м. Харкові за 24 000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, з моменту продажу частини житлового будинку у ОСОБА_4 виникло зобовязання щодо сплати грошових коштів на користь ОСОБА_1, а у ОСОБА_1 виникло право вимагати виконання такого обовязку.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В даному випадку позивачем обрано спосіб захисту цивільного права у вигляді зобовязання ОСОБА_4 виконати зобовязання по виплаті 4 000 доларів США.

Проте, суд вважає, що такий спосіб захисту цивільного права є невірним, у зв'язку з чим зазначає наступне.

Порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. (ч. 1 ст. 611 ЦК України)

Виходячи з характеру спірних правовідносин, спосіб захисту порушеного цивільного права ОСОБА_1 передбачений ч.1 ст. 623 ЦК України, відповідно до якої боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Отже, належним способом захисту в даному випадку є примусове виконання обов'язку в натурі.

Аналіз положень ЦК України, надає змогу дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, не відповідає положенням ст. 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 червня 2013 р. у справі № 6-32цс13).

За таких обставин, спосіб захисту, обраний позивачем (зобовязання виконати зобовязання), не передбачений ч.2 ст. 16 ЦК України, не є ефективним, та не відповідає змісту порушеного права, характеру порушення зобовязання, та наслідкам спричиненим порушенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд також зазначає, що не приймає до уваги запереченнявідповідача та її представника щодо односторонньої відмови від правочину та відсутності між сторонами зобовязань, у зв'язку з наступним.

Відповідач та її представник посилаються на положення ст. 214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

Проте, як було встановлено у рішенні вище між сторонами склалися зобовязальні правовідносини, а тому, у відповідності до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, за змістом ст. 526, 625 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору, та боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 4, 10, 11, 16, 202, 214, 509, 524, 525, 530, 533-535, 610, 611, 623, 625, 626 ЦК України, ст. 55, 124 Конституції України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про виконання зобовязання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович