Провадження № 22-ц/779/128/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій О.Ю.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.03.2014 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_3, малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю та призначено аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 19.09.2014 року він влаштувався на роботу до приватного підприємця на посаду вантажника із заробітною платою 1230 грн. на місяць, а сплата аліментів в розмірі 700 грн. на місяць складає майже 2/3 частини його доходів. Крім того він одружився вдруге і в нього з'явилась нова сім'я та обов'язок утримувати дружину. Також він не має у своїй власності рухомого чи нерухомого майна, а лише засоби для щоденного існування. Вважає, що вказані обставини не дають йому можливості сплачувати аліменти в розмірі 700 грн. Посилаючись на зміну його матеріального та сімейного стану, на підставі ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України, просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідачки на утримання дочки, до 25 відсотків його доходу щомісяця.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не взяв до уваги зміну його матеріального та сімейного стану та вимоги п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року за №3, де зазначено, що максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи (ч.3 ст.70 Закону України "Про виконавче провадження").

Позивачка ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_2 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено. Зокрема, цим рішенням вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.4-5).

Позивач просив на підставі ч.1 ст.192 СК України зменшити вказаний розмір аліментів, оскільки змінився його матеріальний та сімейний стан, а саме: в нього з'явилась нова сім'я та обов'язок утримувати дружину, він влаштувався на роботу, його заробітна плата на даний час становить 1230,18 грн. на місяць, а розмір аліментів становить 2/3 частини його доходів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для зменшення розміру аліментів відсутні.

Такий висновок відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Обставини, на які позивач посилався як на підставу для зменшення розміру аліментів, суд правильно не взяв до уваги.

Так, одруження позивача (а.с.11) не свідчить про виникнення у нього обов'язку утримувати дружину, оскільки такий обов'язок виникає у випадках, встановлених Сімейним кодексом України (ст.75 СК України). Таким чином, одруження позивача не є підставою для зменшення розміру аліментів. Крім того апелянт у засіданні апеляційної інстанції пояснив, що дружина працює і отримує заробіток, а інших утриманців у нього не має.

Що ж до зміни матеріального стану позивача, то слід зазначити, що аліменти з позивача присуджено стягувати рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2014 року (а.с.4-5), яке позивачем не оскаржувалося і набрало законної сили, з чого слідує, що позивач погодився із визначеним судом розміром аліментів, тому доводи останнього про те, що розмір аліментів в сумі 700 грн. є непосильним для нього - безпідставні.

Згідно довідки, наданої позивачем (а.с.10), його заробітна плата становить 1230,18 грн. Суд правильно вважав, що стягнення з позивача аліментів у розмірі 700 грн. не порушує прав позивача, оскільки після сплати аліментів залишається певна сума коштів, яку він може використовувати на власний розсуд за відсутності обов'язку утримувати інших осіб. При цьому суд вірно вважав, що у випадку зменшення розміру аліментів буде порушено принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини, передбачений частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини.

Крім того, надана позивачем копія довідки про доходи не є належним та допустимим доказом, оскільки це не оригінал довідки, а копія, яка не скріплена печаткою.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що суд не взяв до уваги вимоги п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року за №3, де зазначено, що максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи (ч.3 ст.70 Закону України "Про виконавче провадження"), є безпідставними, оскільки, по-перше, вказане роз'яснення стосується розгляду справи про стягнення аліментів, а не справи про зменшення уже визначеного розміру аліментів, по-друге, норми Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі ст.70 цього закону, регулюють відносини, пов'язані із виконанням уже ухваленого рішення. Більше того, частина 4 вказаної статті передбачає, що обмеження (стягнення не більше 50 відсотків від заробітної плати) не поширюються на відрахування із заробітної плати в разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей; і в такому разі розмір відрахувань на неповнолітніх дітей не може перевищувати 70 відсотків.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій