У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у розмірі 41 тис. грн, 5 453 грн інфляційних втрат, суму неотриманої вигоди у розмірі 28 678 грн 97 коп., збитки спроможності купівлі долара у розмірі 5 968 грн 32 коп., 20 грн витрат на друк та ксерокс, 2 тис. грн для відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно розписки від 15 травня 2010 року ОСОБА_2 взяла у нього в борг 41 тис. грн при курсі долара 7,9 грн за долар зі строком повернення до 31 серпня 2011 року. Зазначав, що відповідач не повернула борг, чим завдала йому майнову та моральну шкоду.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 7 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 41 тис. грн, 8 118 грн інфляційних втрат та 3 895 грн 3% річних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_1 підтвердив прийняття виконання грошового зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики від 15 травня 2010 року розпискою від 24 січня 2012 року про передачу йому автомобіля, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив із того, що боргові зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики від 15 травня 2010 року не можуть бути погашені передачею автомобіля, оскільки його було передано за боргові зобов'язання по розписці від 22 квітня 2011 року.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду вказаним вимогам процесуального права не відповідає.

Судами встановлено, що 15 травня 2010 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 41 тис. грн., які зобов'язалась повернути до 31 серпня 2011 року, про що було складено розписку.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається матеріалів справи, ОСОБА_2, в рахунок погашення боргу, було передано ОСОБА_1 автомобіль марки Опель Астра, державний номерний знак НОМЕР_1, про що останнім 24 січня 2012 року було складено розписку.

Суд першої інстанції, посилаючись на вказані норми матеріального права, надані позивачем докази, дійшов вірного висновку про те, що зобов'язання за договором позики від 15 травня 2010 року ОСОБА_2 виконані у повному обсязі, оскільки будь - яких інших грошових зобов'язань між ними не було, що встановлено судом та не оспорено сторонами.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, у порушення вимог ст. ст. 213-214, 315 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не вказав мотиви неприйняття в якості доказів покази свідків; дав невірну оцінку наданим доказам у їх сукупності, та задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 дійшов невірного висновку про те, що відповідач, після закінчення строку договору позики, який було укладено 15 травня 2011 року, борг не повернула, а тому одержані в позику кошти підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Однак, висновок апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року скасувати, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 7 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко