АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/2440/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Зембра Є.Й.
Провадження № 22-ц/789/231/15 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Кузьма Р. М., Костів О. З.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду від 18 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Біла криниця", інтереси якого представляє ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири в житловому будинку дійсним та визнання права власності житлового будинку, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Біла криниця" про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 09.02.2007 року - дійсним та визнання права власності на вказану квартиру.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що в 1988 році її сім'ї була надана вище вказана квартира, в якій вони фактично проживають до сьогодні. Тільки 09.02.2007 року між СВК «Біла криниця» та нею був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яким були обумовлені усі необхідні істотні умови договору, а також те, що на сьогоднішній день даний договір є не посвідчений нотаріально, оскільки голова правління СВК «Біла криниця» ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Рішенням Кременецького районного суду від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Біла криниця", інтереси якого представляє ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири в житловому будинку дійсним та визнання права власності житлового будинку- відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також було порушено норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній інстанції апелянт підтримала апеляційну скаргу і просить її задовольнити повністю.

Представник СВК "Біла криниця" належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про що свідчить розписка.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки він постійно з'являється в судові засідання, наявний за місцем праці та місцем проживання, тому може з'явитися в нотаріального контору для укладення договору купівлі-продажу належним чином, а мотивація представника відповідача, що в СВК «Біла криниця» відсутні кошти на вчинення нотаріальної дії не є підставою для звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру, оскільки суд в своїй діяльності не повинен підміняти інші державні органи та установи.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відповідно до статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку підлягає встановленню, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення.

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 лютого 2007 року вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з купівлі-продажу нерухомого майна, які регулюються нормами глави 54 ЦК України.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.334 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. До 01 січня 2013 року правочини щодо нерухомості підлягали державній реєстрації, а з 01 січня 2013 року при нотаріальному посвідченні, нотаріус виконує одночасно функцію і державного реєстратора.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що на момент укладення договору сторони не дотримались вимог ст. 657 ЦК, тобто не уклали договір в нотаріальній конторі та не провели його державної реєстрації. Крім того, апелянтом не представлено доказів щодо ухилення та відмови відповідача посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальній конторі, а також відсутні правовстановлюючі документи на право власності на спірну квартиру в СВК "Біла криниця".

Отже, на підставі вищенаведеного норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є не укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З огляду на вище викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи, враховуючи вимоги ст. 11, 303 ЦПКУ.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Кременецького районного суду від 18 грудня 2014 року .залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Т.С. Парандюк