УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А.,Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, нотаріус першої Київської державної нотаріальної контори Дубенко Анастасія Олександрівна, про усунення осіб від права на спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, нотаріус першої Київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О., про усунення осіб від права на спадкування за законом.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 30.12.1978 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, у якому народились діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Перебуваючи у шлюбі, подружжя отримало квартируАДРЕСА_1. ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власностіна зазначену квартиру. Після тривалої тяжкої хвороби, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. За час свого життя чоловік позивача не склав заповіту щодо розпорядження своїм майном.

В травні 2014 року позивач звернулась до нотаріальної контори за місцем реєстрації з заявою про відкриття спадщини та дізналася, що в квітні 2014 року до першої державної нотаріальної контори м. Києва надійшла заява про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме вищезазначеної квартири, від ОСОБА_2, яка є матір'ю померлого, а в липні 2014 року до нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину від ОСОБА_3, який є сином померлого від першого шлюбу.

Справа № 753/13756/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5554/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шклянка М.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Позивач вважає, що відповідачі є недостойними спадкоємцями, оскільки ОСОБА_2 не приймала участі як мати у вихованні свого сина - ОСОБА_7, останній фактично проживав разом з батьком, а з 16 років вів самостійне життя. В подальшому мати ніколи не допомагала своєму сину, ні матеріально, ні морально, зокрема і під час хвороби. Відповідача ОСОБА_3 позивач ніколи не бачила, він ніколи не підтримував стосунків, не приїжджав та не допомагав батькові під час його хвороби.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнень до позовної заяви, позивач просила суд усунути відповідачів від спадкування за її померлим чоловіком ОСОБА_7

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.02.2015 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначила, що суд дійшов невірного висновку, що позивачем не наведено належних доказів умисного ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги.

Вважала, що посилання суду на той факт, що спадкодавець деякий час виховувався матір'ю та спілкувався з нею є безпідставними, оскільки це не було предметом спору та проти даного факту ніхто не заперечував.

Також апелянт вказувала, що повідомити відповідачів про необхідність надання ОСОБА_7 допомоги під час його хвороби не виявилось можливим, оскільки були відсутні засоби зв'язку із зазначеними особами, а тому твердження суду про те, що позивач не звертався до відповідачів з проханням про допомогу є безпідставними.

Посилаючись на викладене, апелянт просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач, її представник та треті особи доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідачів проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити з огляду на її безпідставність.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30.12.1978 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.13). 13.02.2014 ОСОБА_7 помер у віці 59 років, внаслідок тривалої тяжкої хвороби (а.с.12).

Спадкоємцями за померлим є його дружина ОСОБА_1, його спільні з ОСОБА_1 діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також його мати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який є сином від першого шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Звертаючись до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою, позивач вказує, що відповідачі ухилялися від надання спадкодавцеві допомоги, який перебував в безпорадному стані через тяжку хворобу, а тому, в силу положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України вони повинні бути усунуті від права на спадкування.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Як встановлено судом та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_7 дійсно тяжко хворів та потребував сторонньої допомоги, оскільки у нього були виявлені злоякісні пухлини головного мозку та меланома шкіри, внаслідок роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС(а.с.17-20).

ОСОБА_2 не надавала допомоги своєму сину під час хвороби, що не заперечується сторонами по справі.

Разом з тим, позивачем не наведено належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання допомоги хворому сину. Колегія суддів надає оцінку тому факту, що мати померлого 1934 року народження, є особою похилого віку, а також визнана інвалідом другої групи (а.с.57-58). Крім того, остання проживає за межами України.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не могла надавати допомогу померлому під час його тяжкої хвороби.

Доводи апелянта щодо необхідності усунення від права на спадкування другого відповідача ОСОБА_3 є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 був обізнаний про тяжку хворобу батька та умисно ухилявся від надання йому допомоги.

Суд надає оцінку поясненням апелянта, яка вказала, що відповідача ОСОБА_3 про безпорадний стан батька вона не повідомляла, посилаючись на відсутність засобів зв'язку із ним.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що факт того, що померлий, позивач та їх діти не спілкувалися з відповідачем ОСОБА_3 не є доказом умисного ухилення останнього від надання допомоги спадкодавцю.

Твердження апелянта про те, що за життя ОСОБА_7 не сплачував аліментів відповідачу ОСОБА_3 не може бути підставою для усунення останього від права на спадкування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апелянт не надав суду жодних доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі, а відтак вони є безпідставними та необґрунтованими.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: В.А. Шебуєва

М.І. Оніщук