Справа № 212/2792/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Кривий Ріг Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Зіміна М.В.

при секретарі судового засідання Водопяновій Ю.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» (далі- ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4») з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні і моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_3 працював на підприємстві відповідача у період з 31.08.1992 року по 30.05.2011 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24.06.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.10.2014 року, було стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на користь ОСОБА_3 недоплачену заробітну плату за час відпусток в розмірі 3535,52 грн. Вказує, що йому при звільненні не були виплачені всі виплати, а відтак вважає, що з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 141376,90 грн. та спричинену цими діями моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що на час звільнення заборгованості по заробітній платі підприємство перед позивачем не мало, а відтак відсутні правові підстави до застосування ст. 117 КЗпП України, також позивачем не доведено належними доказами факту спричинення моральної шкоди. Просила врахувати істотність суми заборгованості по заробітній платі порівняно із сумою визначеного середнього заробітку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_3 працював з 31.08.1992 по 30.05.2011 на шахті «Ювілейна» ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» в якості гірничого робітника, кріпильника, електрослюсаря чергового та з ремонту, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 4-9).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.10.2014 було залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.06.2014, яким стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на користь ОСОБА_3 недоплачена заробітна плата за час відпусток в розмірі 3535,52 грн. (а.с. 10-12).

Із наданої ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» довідки про платіж, вбачається, що 16.04.2015 підприємством було перераховано ОСОБА_3 суму в розмірі 2952,16 грн. із перерахуванням податку в розмірі 530,33 грн.

Вказані обставини сторонами не оспорюють та визнаються.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного ОСОБА_4 України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним ОСОБА_4 України у постанові № 6-159 цс 13 від 22 січня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 30.05.2011 року відповідач ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_4» не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток в сумі 3535,52 грн., яка була виплачена відповідачем позивачу 16.04.2015 року.

Факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчать, що між сторонами виник спір щодо розміру сум належних до виплати при звільненні.

ОСОБА_4 встановлено, що час затримки розрахунку при звільненні складає 973 робочих дня за період з 30.05.2011 року по 16.04.2015 року, а відтак середній заробіток буде становити 141376,90 грн. із розрахунку 973 робочих дня х 145,30 грн. (середній заробіток на час звільнення).

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_4 України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд, враховуючи, що позов ОСОБА_3 про стягнення недоплаченої заробітної плати задоволено, сума недоплаченої заробітної плати встановлена судом у розмірі 3535,52 грн., а розмір середнього заробітку по момент фактичного розрахунку складає 141376,90 грн., тому вважає за необхідне стягнути на користь позивача 4500 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 5000 грн суд зазначає наступне.

Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_4 України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Аналізуючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, оскільки порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати і беручи до уваги конкретні обставини по справі, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума в розмірі 500 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Відповідно до положень ст. ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП, ст. 23 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні і моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4500 (чотири тисячі пятсот) гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб та моральну шкоду в розмірі 500 (пятсот) гривень.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на користь держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу.

Суддя: М. В. Зімін