Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ08 квітня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоШтелик С.П.,суддів: за участю представника позивачаЗавгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Коптіліна С.Ю.,Коротуна В.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності на предмет іпотеки, визнання права власності на об'єкт іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року,в с т а н о в и л а:У листопаді 2012 року позивач звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 07 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «БТА Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БТА Банк» (далі - ПАТ «БТА Банк»), та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 146/09, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 261 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 7 листопада 2027 року для придбання садового будинку загальною площею 120,2 кв. м та земельної ділянки площею 0,1045 га, що знаходяться в Садовому товаристві «Чайка» Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 07 листопада 2007 року між ВАТ «БТА Банк», ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «БТА Банк» заборгованість у розмірі 4 765 947 гривень 12 копійок. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «БТА Банк» про розірвання кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено. Посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач просив суд у рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком права власності на нерухоме майно з припиненням права власності відповідачів на спірну квартиру, а також виселити їх із займаного житла. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 квітня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року позов задоволено частково. Ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 07.11.2007 року Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 5612з, а саме на квартиру АДРЕСА_1 за ціною 716 040 гривень 25 копійок без ПДВ, що належить в частці ј ОСОБА_5, в частці 2/4 - ОСОБА_6, в частці ј - ОСОБА_7 шляхом набуття права власності ПАТ «БТА Банк» в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 146/09 від 07.11.2007 року. Припинено право власності ОСОБА_5 на ј частини квартири АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_6 на 2/4 частину квартири АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_7 на ј частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ПАТ «БТА Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору. В решті задоволення позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.У касаційній скарзі ПАТ «БТА Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності та визнання права власності та ухвалити нове рішення про задоволення вимог про виселення, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржником не виконана вимога банку про погашення заборгованості за кредитним договором, а також врахував, що Законом України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору передбачено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на спірне майно. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження дотримання банком порядку виселення громадян при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки вказаний порядок стосується позасудового врегулювання спору. Врахувавши, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що наявні всі умови, передбачені вказаним Законом. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 6.2.31 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, сторони домовились, що кандидатура незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Ухвалюючи рішення в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності відповідачів на предмет іпотеки та визнання за банком права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на нього в рахунок виконання основного зобов'язання і останній на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Аналогічне роз'яснення міститься у п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивач в судовому порядку має право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на іпотечне нерухоме майно відповідає умовам іпотечного договору та чинному законодавству України. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону законодавець установлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вирішуючи спір в частині вимог про виселення, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, виходив з того, що банком не надано належних та допустимих доказів про дотримання порядку виселення громадян з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки. Натомість, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 ст. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України. У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (справа № 6-44цс15).Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не врахував викладеного, а також, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності після ухвалення рішення судом першої інстанції і сам по собі не може бути підставою для скасування рішення суду. Також є помилковим висновок апеляційного суду, що виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» задовольнити частково.Рішення апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий С.П. Штелик Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Попович