ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5801/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"04" листопада 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Сирбул О.Ф.
за участю секретаря Скляренко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У червні 2015 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, з відповідачем перебувала у шлюбі з 25.03.1999 р. до 18.11.2010 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2010 р. шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано. З травня 2013 рокудо теперішнього часу відповідач в квартирі не проживав, сплату за утримання будинку та комунальні послуги не здійснював. Будь-яких домовленостей щодо порядку користування квартирою між сторонами не було.
В своїх позовних вимогах просила суд визнати ОСОБА_3 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок його відсутності за місцем проживання понад встановлені законодавством строки.
В судовому засіданні позивач позов підтримав з викладених підстав та просив його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, повідомлений за місцем реєстрації. Відповідно до вимог п. 5 ч. 5 ст. 122 ЦПК України до суду від відповідача письмових заперечень проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються не надійшло. Клопотань про відкладення розгляду справи, або про розгляд справи за відсутності відповідача останній до суду не надсилав.
На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який не заперечив проти заочного розгляду справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і визначені їм правовідносини.
Відповідно до договору дарування квартири від 01 липня 2005 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).
Сторони перебували у шлюбі з 25.03.1999 р. до 18.11.2010 року.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2010 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 18).

З моменту розлучення та до теперішнього часу відповідач в квартирі не проживав, сплату за утримання будинку та комунальні послуги не здійснював.

Відповідно до Акту ОСББ «Мрія-Небокрай» від 15.07.2015 р. ОСОБА_3 з травня 2013 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1, особистих речей в квартирі відсутні (а.с. 7).

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК УРСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 78 ЖК УРСР).

Як вбачається із матеріалів справи, договори найму жилого приміщення за вищевказаною адресою позивачОСОБА_2 із відповідачем ОСОБА_3, як із користувачем житлового будинку, так із тимчасово відсутнім у ньому, не укладала.

Згідно ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

В спірній квартирі ОСОБА_3 не проживає, що підтверджується актом ОСББ «Мрія-Небокрай» від 15.07.2015 р.

Згідно п. 53 "Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році" Ухвали Судової колегії в цивільних справах ВСУ від 01.12.1997p., норми глави 2 розділу III Житлового кодексу Української PCP, (до якої входить ст. 107 ЖК УPCP), про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК УPCP є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту.

Глава 6 розділу III ЖКУ PCP не містить норми, які б регулювали правовідносини між власником квартири і колишніми членами сім'ї при добровільному вибутті їх з квартири на інше місце постійного проживання, тому, у даному випадку, суд вважає правомірним застосування при таких спірних правовідносинах ч. 2 ст. 107 ЖКУ PCP за аналогією закону, якою врегульовані схожі відносини.

Частиною 2 ст. 107 ЖК УPCP передбачено, що у разі вибуття наймача або членів його сім'ї (в даному випадку відповідач не є членом сім'ї співвласника будинку) на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення (в даному випадку - право користування житловим приміщенням) вважається розірваним (в даному випадку - право користування житловим приміщенням втраченим) з дня вибуття.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. (ч. 1 ст. 72 ЖК УРСР).

Статтями 10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, що можуть спростувати правомірність та законність вимог позивача. Таким чином, відповідач не виконав вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд, зважаючи на відсутність між сторонами родинних відносин, оскільки відповідач не є членами сім'ї власника житла, договір найму житла відповідно до вимог ч. 1 ст.78, ч. 1 ст. 158 ЖК УРСР не укладався, за відповідачем займане житло відповідно до вимог ст. 163 ЖК УРСР не зберігалося, відсутність відповідача за місцем реєстрації та попереднього проживання у АДРЕСА_1 у межах строків передбачених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, вважає, що наявні достатні правові підстави відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР визнати відповідача такими, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Таким чином, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачем права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому права останньої підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самим власником майна, що не суперечить законодавству України.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позов задовольняється, з відповідача на користь позивача повинна бути стягнена сума сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн. (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 41,47 Конституції України, ст.ст. 6, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391ЦК України, ст.ст. 64, 71, 72, 78, 107, 150, 156, 158, 162, 163ЖК України, та на підставі ст. 10, 11, 27, 60, 212-215, 226 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 243,60 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

За письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції, заочне рішення може бути переглянуто судом, який постановив рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Строк, протягом якого розглядатиметься заява відповідача про перегляд заочного рішення, не включається до строку на апеляційне оскарження.

Суддя: