Справа № 473/5377/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Однораз Т.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідачів - ОСОБА_4,

представника третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спора: Служба у справах дітей виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

17.11.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_2, право власності на який він набув у порядку спадкування після смерті свого батька - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. За життя останній надав дозвіл відповідачу на проживання в спірному будинку.

На даний час ОСОБА_1 має намір розпорядитися своєю власністю, проте відповідач у добровільному порядку відмовляється виселитися з належного позивачу будинку, також не погоджується й оформити договір купівлі - продажу обумовленого майна.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалами суду від 12.12.2014 року до участі в справі залучено в якості відповідача ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також в якості третьої особи без самостійних вимог - службу в справах дітей виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області.

В одне провадження з первісним позовом, відповідно до ухвали суду від 12.01.2015 року, було об'єднано зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 14 000 грн. 00 коп., що становить подвійний розмір завдатку, які були сплачені ОСОБА_3 на підтвердження укладення в майбутньому договору купівлі - продажу спірного будинку. Відмова ОСОБА_1 від укладення обумовленої угоди стала підставою для вирішення питання щодо стягнення даних коштів у судовому порядку.

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Разом з тим, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на те, що саме відповідач відмовився в односторонньому порядку від укладення договору купівлі - продажу будинку. При цьому, отримані позивачем кошти в розмірі 7 000 грн. 00 коп., мають бути зараховані як плата за користування належним позивачу майном.

Відповідач ОСОБА_3, його представник, а також представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, посилаючись на те, що позивачем не дотримані вимоги закону щодо обов'язкового завчасного попередження відповідачів про необхідність звільнення займаного ними приміщення, що позбавило можливості останніх забезпечити себе та їх малолітніх дітей житлом, придатним для проживання. Зустрічний позов підтримали.

Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області - в судовому засіданні зазначав, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відповідачів разом з малолітніми дітьми за обставин, встановлених у судовому засіданні, приведе до порушення прав дітей. Разом з тим, вказував на обґрунтованість вимог ОСОБА_3 про повернення коштів.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.04.2014 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Попереднім власником даного будинку був батько позивача - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

В зазначеному будинку без реєстрації проживають: відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_6, а також малолітні діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідачі разом з двома малолітніми дітьми ( на час вселення) вселилися у спірний житловий будинок в 2008 році за згодою попереднього власника - ОСОБА_10 на підставі договору найму, укладеного в усній формі, безстроково, зі сплатою коштів за користування спірним майном.

Позивач ОСОБА_1 в зазначеному будинку не проживає та не зареєстрований. Місцем реєстрації останнього є квартира АДРЕСА_1, проте фактично проживає в будинку АДРЕСА_3

Після смерті ОСОБА_10 07.10.2010 року відповідачі за згодою його спадкоємця - позивача ОСОБА_1 залишилися проживати в будинку АДРЕСА_2 на умовах, що були визначені попереднім власником майна. Кошти за користування даним майном від відповідачів продовжував отримувати позивач, як зазначав останній, в розмірі 120 - 150 грн. 00 коп. щомісячно.

Зазначені обставини визнані сторонами в судовому засіданні, отже приймаються судом у силу ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, з наведеного слідує, що відповідачі є наймачами спірного будинку, відповідно до усної домовленості з власником майна, укладеної на невизначений строк (оскільки строк договору найму сторонами узгоджено не було).

При цьому, та обставина, що сторони намагалися домовитися про укладення договору купівлі - продажу спірного будинку, не змінює статусу відповідачів як наймачів житлового будинку та не відносить їх до категорії тимчасових мешканців.

Положення ст. ст. 150, 158 ЖК України вказують на те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, в тому числі надавати житло в найм іншим особам.

Законодавство України вказує на те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст. 9 ЖК України).

Водночас Житловий кодекс України визначає підстави розірвання договору найму житлового приміщення та як наслідок - виселення з цього приміщення.

Так, згідно ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця-власника майна, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмови звільнити займане приміщення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення ( ст. 169 ЖК України).

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження того, що позивач попереджав відповідачів належним чином саме про наступне розірвання договору найму в строки, передбачені діючим законодавством.

Виходячи з вищевказаного, а також положень ст.ст. 58-59 ЦПК України, повідомлення про намір відчуження будинку в майбутньому не можна вважати належним доказом попередження про виселення відповідачів.

В той же час положення ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України вказують на обов'язок кожної сторони довести належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, підстав для задоволення позовних в вимог ОСОБА_1 про виселення суд не вбачає. Що стосується зустрічного позову.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 на підтвердження укладення в майбутньому договору купівлі - продажу спірного будинку було сплачено ОСОБА_1 7 000 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною розпискою.

В подальшому сторони відмовилися від оформлення договору купівлі - продажу будинку.

Вказані правовідносини регулюються нормами відповідної частини статті 570 ЦК України, при цьому передані кошти в залежності від обставин справи можуть підпадати під поняття «завдаток» або «аванс».

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі з договорів та інших правочинів, зокрема договору купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

При цьому положення ст. 657 ЦК України встановлюють певні вимоги щодо обов'язкової форми договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В разі недодержання цих вимог договір купівлі-продажу вважається нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Тобто, правовідносини при здійсненні оплатної передачі нерухомого майна його власником за грошові кошти іншій особі, а також відповідні наслідки цих правовідносин виникають лише після укладення в письмовій формі договору купівлі-продажу, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Тому й поняття «завдаток»та його наслідки виникають лише в тому випадку, якщо між особами було укладено договір відповідно до вимог чинного законодавства, але він не виконується з вини якоїсь із сторін або в разі, якщо сторонами укладено окремий договір про завдаток в тій же формі, в якій повинен укладатися основний договір.

У разі, коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили та не уклали в належній формі окремий договір про завдаток, сплачені в рахунок виконання договору платежі, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України вважаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

За таких обставин передані відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 кошти вважаються авансом та підлягають поверненню в тому розмірі, в якому вони надавались.

Відповідно до положень ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові втрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, а граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_6 понесли судові витрати, пов'язані з отриманням правової допомоги, яку надавав їм адвокат ОСОБА_4 Останній надав розрахунок обумовлених витрат, що узгоджується з положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Крім того, ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

За такого, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 належать до стягнення судові витрати, виходячи з ступеня задоволення позовних вимог, в розмірі 1 096 грн. 20 коп., а також на користь відповідача ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спора: Служба у справах дітей виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про виселення - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 7 000 грн. 00 коп., судові витрати в розмірі 1 096 грн. 20 коп., а всього 8 096 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л.В. Лузан