УХВАЛА

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Красногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про оспорювання батьківства та виключення записів про батька дитини з актових записів про народження дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив виключити відомості про його батьківство з актових записів від 11 травня 1998 року № 277 про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, внесені відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська, та від 25 липня 2007 року № 655, внесені Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Як на правову підставу позовних вимог позивач посилався на ст. ст. 54, 56 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на момент народження дитини).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2014 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 про виключення відомостей про його батьківство з актового запису від 25 липня 2007 року № 655, внесених Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року позов задоволено частково. Виключено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, як батька з актового запису про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 11 травня 1998 року № 277, проведеного відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року скасовано в частині вирішення судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 05 березня 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2011 року (а. с. 8-9).

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а. с. 10-12) та копіями актових записів про народження: від 04 грудня 1994 року № 844, від 11 травня 1998 року № 277 та від 25 липня 2007 року № 655 (а. с. 10-12, 21-22).

Висновком судово-генетичної експертизи, проведеної бюро судової медичної експертизи управління охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, від 17 січня 2014 року № 7 встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, не може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, народженої ОСОБА_4 Батьківство ОСОБА_3 у відношенні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, виключається (а. с. 52-56).

Задовольняючи позов та виключаючи з актового запису від 11 травня 1998 року № 277 про народження дитини - ОСОБА_5 як батька - дитини - ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено, що він не є біологічним батьком ОСОБА_5 Крім того, суди зазначили, що позивач дізнався про те, що він не є батьком дитини лише у 2011 році, тому до спірних правовідносин слід застосовувати СК України.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1258/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> 2004 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Отже, оскільки дитина - ОСОБА_5, батьківство щодо якої оспорюється, народилась до 01 січня 2004 року, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КпШС України <nau://ukr/2006-07>.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_219/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1> особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Таким чином, перебіг встановленого ст. 56 КпШС України <nau://ukr/2006-07|st56> річного строку оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, і та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначені вимоги закону уваги не звернули та помилково обчислювали строк звернення до суду з даним позовом з моменту, коли позивачу стало відомо про те, що він не є батьком дитини, а не з часу вчинення актового запису.

Таким чином, у порушення положень ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України судами не перевірено питання пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та не вирішено питання про його поновлення у разі пропуску.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак