Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/3512/14-ц Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М.
Категорія 20 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа- Ващенко ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 1 січня 2008 року помер його батько - ОСОБА_5 До складу спадщини входить житловий будинок, розташований по вул. Центральній, №24 в с. Лучиця Новоград-Волинського району Житомирської області.

У липні 2014 року йому стало відомо про існування договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, який укладений 15 травня 1984 року між колишнім його власником ОСОБА_6 та відповідачкою.

Даний договір не відповідає вимогам законодавства, чинного на час його укладення, зокрема, ст. 134 Цивільного кодексу УРСР та ст. 77 Земельного Кодексу УРСР, оскільки земельна ділянка для обслуговування спірного житлового будинку не була відведена у встановленому законом порядку.

Окрім того, при посвідченні цієї угоди не була отримана згода всіх членів колгоспного двору. Також відсутнє рішення загальних зборів членів колгоспу про збереження повністю або частково присадибної земельної ділянки за набувачем будинку з визначенням її розміру.

Зазначене свідчить про те, що при укладенні спірної угоди не були дотримані вимоги пунктів 62 та 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції 31 жовтня 1975 року.

Також, в порушення п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР №1/5 від 19 січня 1976 року, при посвідченні договору не була витребувана довідка виконавчого комітету сільської ради, в якій, окрім підтвердження належності житлового будинку відчужувачу на підставі запису у погосподарській книзі, повинно бути зазначені дані про склад будинку, розмір загальної площі і розмір земельної ділянки, страхова оцінка будинку, суспільна група господарства.

У вказаному договорі зазначено, що відповідачка придбала будинок, житлова площа якого становить 20 кв.м. Натомість, згідно з особовим рахунком за спадкодавцем ОСОБА_5 рахувався будинок, загальною площею 40 кв.м., в тому числі житловою 24 кв.м.

Позивач вказує, що зазначена угода порушує його право на отримання спадщини після смерті батька та позбавляє можливості оформити право власності на спірний житловий будинок, у якому він постійно проживає.

З огляду на вищезазначене, просив визнати недійсним даний договір купівлі-продажу.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На його думку, суд прийшов до помилкового висновку про те, що на час укладення спірної угоди ОСОБА_6 був законним власником вказаного житлового будинку. При цьому, суд послався лише на покази його дружини, допитаної в судовому засіданні в якості свідка.

У спірному договорі зазначено, що вказаний житловий будинок належав ОСОБА_6 на підставі запису в погосподарській книзі за №178. Водночас, досліджені судом погосподарські книги містять інформацію про те, що згідно із записом №178 власником даного житлового будинку була ОСОБА_7, а ОСОБА_6 разом із сімєю 20 липня 1978 року вибув у Рівненську область та спірний житловий будинок з цього часу за ним не рахувався.

Будь-яких доказів того, що відповідачка набула право власності на вказане житло, погосподарські книги не містять, а долучена до матеріалів справи довідка Лучицької сільської ради свідчить про те, що з 1984 року по даний час їй не надавалась у власність чи користування земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку за вказаною адресою.

Разом з тим, у погосподарських книгах є записи, які підтверджують, що за життя батько позивача був власником даного житлового будинку до дня смерті.

Суд не надав належної оцінки зазначеним обставинам та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, зазначивши, що на час укладення спірної угоди його батько не проживав у житловому будинку №24 по вул. Центральній в с. Лучиця та не був його власником, проте в подальшому, з 1986 року, він проживав за вказаною адресою та даний житловий будинок рахувався за ним.

На думку представника позивача, за спірною угодою ОСОБА_6 продав житло, яке на той час йому вже не належало. За відсутності цієї угоди позивач, фактично прийнявши спадщину, мав би можливість безперешкодно реалізувати свої спадкові права.

В судовому засіданні ОСОБА_3 зазначила, що належним чином набула право власності на спірний житловий будинок, в якому тимчасово дозволено було проживати її брату - ОСОБА_5 разом із сином. Оскільки спадкодавець за життя не був власником цього житла, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачки вважає апеляційну скаргу безпідставною, адже сам по собі факт вибуття ОСОБА_6 на тимчасове проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, не припиняє право власності останнього на спірний житловий будинок. Зміна сімєю ОСОБА_6 місця проживання була зумовлена необхідністю здійснення догляду за членом їхньої родини, проте вказаний житловий будинок протягом періоду з 1978 року й по 1984 рік рахувався за ОСОБА_6 Будь-якого житла в с. Устя за ним не зареєстровано. Записи у погосподарських книгах лише підтверджують факт реєстрації спадкодавця у даному житловому будинку, проте не можуть свідчити про набуття ним права власності на це житло. Таким чином, спірний договір не порушує права позивача, а та обставина, що зазначений в угоді особовий рахунок не відповідає змісту погосподарської книги, не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок №24 по вул. Центральній в с. Лучиця Новоград-Волинського району Житомирської області належав до майна колгоспного двору, головою якого з 1967 року був ОСОБА_6

У погосподарській книзі №2 за 1977-1979 роки головою господарства зазначений ОСОБА_6, особовий рахунок №177, тип двору вказаний як робочий. Також погосподарська книга містить інформацію про те, 20 липня 1978 року ОСОБА_6 разом із сімєю вибув в с. Устя.

Зміст погосподарських книг за 1980-1985 роки свідчить про те, що головою господарства була ОСОБА_7

В подальшому, з 1986 року, головою господарства зазначений батько позивача ОСОБА_5, який помер 1 січня 2008 року. У спірному житловому будинку з 1986 року також зареєстрований та проживає позивач ( а.с. 212-216).

Фактично прийнявши спадщину після смерті свого батька, позивач у березні 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, постановою від 10 квітня 2014 року йому відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у звязку з відсутністю документа, який підтверджує право власності спадкодавця на спірний житловий будинок.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 вересня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до територіальної громади в особі Лучицької сільської ради про визнання права власності на даний житловий будинок. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що власником зазначеного житлового будинку з 1984 року є ОСОБА_3

Матеріали справи свідчать, що 15 травня 1984 року ОСОБА_6 продав спірний житловий будинок ОСОБА_3 ( дошлюбне прізвище Діголь). Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим виконавчим комітетом Лучицької сільської ради.

При цьому, у договорі зазначено, що житловий будинок належить ОСОБА_6. на підставі запису в погосподарській книзі за №178.

Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, та п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР №1/5 від 19 січня 1976 року, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку ( частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи наведеного, підтвердженням належності житлового будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обовязковим.

Отже, досліджені судом записи у книгах погосподарського обліку містять інформацію про те, що на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 не був власником спірного житлового будинку, оскільки вибув в інше місце проживання, а головою господарства в той час була ОСОБА_7 Відмітки про те, що вибуття ОСОБА_6 носить тимчасовий характер, погосподарська книга не містить.

Та обставина, що ОСОБА_6 не набув майнових прав на житло в с. Устя Корецького району Рівненської області, не свідчить про збереження за ним права власності на спірний житловий будинок.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку не порушує прав позивача та спадкодавця. Однак, такий висновок є помилковим, адже наявність записів у погосподарських книгах про те, що спадкодавець з 1986 року й до дня смерті був головою господарства, є однією з умов для реалізації позивачем своїх спадкових прав.

Разом з тим, у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_6 помер. Проте суд не вирішив питання про притягнення до участі у справі його правонаступників та зміну їх процесуального статусу із третіх осіб на співвідповідачів.

Враховуючи ту обставину, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити даних осіб до участі у справі в якості співвідповідачів, а рішення суду у спірних правовідносинах впливатиме на їхні права, позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового,- про відмову у задоволенні позовних вимог з вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2015 року скасувати, ухваливши нове.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді: