АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1994/15 Справа № 200/1026/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Котушенко С.П.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Бабушкінська районна у м. Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності за набувальною давністю, встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Бабушкінська районна у м. Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності за набувальною давністю, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати судове рішення у справі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначене судове рішення відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка є рідними братом та сестрою. На підставі рішення Кіровської районної ради у м. Дніпропетровську від 31.03.1955 року № 610, батьку сторін ОСОБА_4, була надана земельна ділянка, площею 514 кв.м., для будівництва приватного будинку, і за цим же рішенням від 11 серпня 1956 року був укладений договір про передачу йому її у безстрокове користування. У 1957 році батьками позивача та відповідачки був побудований будинок, який розташований по вул. Перемоги, 99 у м. Дніпропетровську. Батько сторін - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а мати ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.1990 року за ОСОБА_3 визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на 1/ 2 частину цього ж домоволодіння та виділено в її користування його другу частину, а саме - приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 1-3, загальною площею 39,2 кв.м., 1/2 частину підвалу під будинком, 1/2 частину сараю літ. "Б", сарай літ. "В", 1/2 частину вбиральні літ."Д", 1/2 частину огорожі 2, 3, 4, 1/2 частину приміщення 1, що складає 48/100 частин домоволодіння. За цим же рішенням суду ОСОБА_3 було зобов"язано закласти дверні простінки із приміщень 1-3, 1-2, 1-4 та пробити дверні простінки з приміщень 2-5 в 1-3 та з приміщення 1-5 в 1-4.

За ОСОБА_2 визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на 1/2 частину вказаного домоволодіння та виділено у його користування одну частину будинку, яка складається з приміщень: 1-1, 1-2, 1-4, 1-5, 1-6, загальною площею 43,2 кв.м., вартістю 3364 карб., 1/2 частину підвалу під будинком, 1/2 частину сараю літ. "Б", 1/2 частину вбиральні літ. "Д", 1/2 частину огорожі І, що складає 52/100 частин домоволодіння.

Дане рішення суду є чинним. На день його винесення, будинок складався з двох частин, позивач проживав в першій його частині та користувався приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, а відповідачка мешкала в іншій частині будинку та користувалася приміщеннями 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5. Між сторонами існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

На виконання даного рішення суду, 03 жовтня 1991 року державним виконавцем Бабушкінського народного суду м. Дніпропетровська за виконавчим листом №2-576/90, було складено акт, за яким проведено розділ домоволодіння та зобов'язано ОСОБА_3 провести відповідні роботи перепланування будинку, щодо закладення та пробиття дверних простінків. Позивач був зобов'язаний не чинити ОСОБА_3 перешкоди щодо виконання рішення суду в цій частині, строк виконання робіт був зазначений 15 днів, однак останньою ці вимоги виконані не були до звернення ОСОБА_2 в суд із даним позовом - січень 2014 рік.

Право власності на спірне домоволодіння сторонами було зареєстровано в ДМБТІ, за ОСОБА_2 на 52/100 частини, а за ОСОБА_3 на 48/100 частин.

Звертаючись з позовом до суду, 23 січня 2014 року, позивач посилався на те, що до сьогоднішнього дня він відкрито, добросовісно, безперервно з 1987 року користується та володіє тими ж приміщеннями будинку, що і раніше, а зокрема, кімнатою, яка позначена в технічному паспорті 1-3, площею 7,4 кв.м.; відповідачка рішення суду щодо перепланування не виконала, ніяких перешкод при цьому він їй не чинив, вона як і раніше користується тими приміщеннями будинку, що і раніше, а тому на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України, просив визнати за ним право власності на вказану кімнату за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Зазначений висновок суду підтверджений належними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку, відповідно до норм ЦПК України та є таким, що відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст.60 ЦПК України), є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Розглядаючи спір по суті, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачу достеменно було відомо, що він користується приміщенням 1-3, площею 7,4 кв.м. у спірному домоволодінні, власницею якого є відповідачка, що підтверджено вищевказаними обставинами і, чого не заперечували представники позивача при розгляді справи в суді першої інстанції.

Крім того, в ході розгляду даної справи, судом також встановлено, що відповідачкою було проведені переобладнання кімнати 1-3, за рішенням суду від 13.11.1990 року, яка, згідно технічного паспорту на зазначений будинок, виготовленого станом на 10.09.2014 року, перебуває у власності ОСОБА_3.( а.с.184)

Що стосується вимог позивача про встановлення порядку користування земельною ділянкою, то і в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові, посилаючись на висновок будівельно - технічного експертного дослідження №866-02 від 30.03.2012 року, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, яким визначено два порядки користування земельною ділянкою вказаного домоволодіння у разі переходу права власності на зазначену житлову кімнату 1-3 та інші будівлі та споруди від одного до другого співвласника. ( а.с.70)

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, оскільки вони зводяться до незгоди з цими висновками суду по оцінці доказів та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. А отже апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: