Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/4769/14 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/778/2813/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11.03.2008р. з урахуванням умов додаткових угод до нього, яка станом на 19.05.2014р. становить 86 773,17 грн., в тому числі: 77 954,69 грн. - тіло кредиту, 8 195,46 грн. - проценти, 623,02 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.03.2008р. (транш № 0 від 30.08.2011р.) у загальному розмірі 86 773,17 грн., в тому числі кредитну заборгованість у сумі 77 954,69 грн., заборгованість по процентам у сумі 8 195,46 грн., пеню за прострочення сплати процентів у сумі 623,02 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по оплаті судового збору у сумі 867,73 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість через неправильне встановлення дійсних обставин справи щодо сплачених нею сум і зарахування їх банком, у зв»язку з чим суд дійшов помилкового висновку про наявність у неї заборгованості у сумі 86 773,17 грн., якої вона фактично не мала на дату розрахунку - 19.05.2014р. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк»,

правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 90 000 дол. США шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2. Згідно з пп. 1.2.2, 1.3.1 договору ОСОБА_2 зобов'язалася повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 12.03.2018р. згідно з графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до кредитного договору), та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,9 % річних. Погашення нарахованих процентів повинно здійснюватися з 01 по 10 число кожного місяця наступного за тим, за яким були нараховані проценти.

За пунктом 3.4.1 кредитного договору № 0 від 11.03.2008р., наданого в сумі 90 000 доларів США, що еквівалентно 454 500 грн. за курсом НБУ на час отримання кредиту, заборгованість погашається на рахунок Банку НОМЕР_6 ( Т. 1 а.с. 6).

Згідно з п. 7.1.1 договору у випадку недотримання позичальником термінів погашення кредиту та сплати відсотків позичальник доручає банку списувати кошти з будь-якого рахунку, відкритого в АКІБ «УкрСиббанк», а саме: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 ( Т. 1 а.с. 8).

30.12.2008р. між банком і ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, умовами якої змінено строки сплати процентів з 01 по 25 число.

30.08.2011р. між банком і ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору № 0 від 11.03.2008р., умовами якої сторони домовились про те, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, визначений при його укладенні - № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку - № 0, а також 0. Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у формі кредитної лінії з лімітом кредитування, що дорівнює сумі 285 631,02 грн. Кредитування здійснюється в національній валюті в межах ліміту кредитної лінії. На дату укладання додаткової угоди позичальнику надався транш в національній валюті в розмірі 142 815,51 грн.

Згідно з пунктом 7.9 додаткової угоди № 3 від 30.08.2011р., у зв»язку з укладенням цієї додаткової угоди не відбувається заміна первісного зобов»язання за договором новим зобов»язанням між сторонами ( новація) та не припиняються додаткові зобов»язання, пов»язані з первісним зобов»язанням за договором.

Позивач взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши кошти позичальнику, а відповідач всупереч умовам договору не здійснює платежі для погашення нарахованих процентів з березня 2013р.

18.04.2014р. відповідачу було направлено вимогу про погашення заборгованості, однак у добровільному порядку вимога не виконана. З наведених підстав позивач просив стягнути з відповідача всю заборгованість за кредитним договором достроково, яка станом на 19.05.2014р. становить 86 773,17 грн., в тому числі: 77 954,69 грн. - тіло кредиту, 8 195,46 грн. - проценти, 623,02 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Заперечуючи проти позову в ході слухання справи у суді першої інстанції, відповідач вказувала, що вона своєчасно здійнювала платежі, достроково почала погашати тіло кредиту, але банком несвоєчасно, не повністю та не на зазначені нею в квитанціях платежі зараховувались сплачені нею суми. Вважає, що у неї була відсутня заборгованість на час звернення банку з позовом.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із доведеності порушення відповідачем умов кредитного договору в частині дотримання графіку платежів по процентам, у зв»язку з чим у неї утоврилась прострочена заборгованість, а у банку виникло право вимагати дострокового погашення всієї суми кредиту, а також вважав правильно визначеною банком суму заборгованості станом на 19.05.2014р. в сумі 86 773,17 грн.

В запереченнях проти позову відповідач наголошувала на тому, що укладенню кредитного договору № 0 від 11.03.2008р. передували кредитні відносини, які існували між нею та ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 0 від 27.04.2007р., згідно з яким їй надано в кредит суму 75 350 швейцарських франків. Та ще під час дії того договору Банк неправильно спрямовував кошти на погашення кредиту та визначив заборгованість, на погашення якої в подальшому було здійснено перекредитування шляхом укладення кредитного договору № 0 від 11.03.2008р., отримана за яким сума пішла на погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 27.04.2007р.

Ці обставини були предметом перевірки в ході розгляду справи судом першої інстан-

ції, яким встановлено, що кредитний договір № 0 від 11.03.2008р. є самостійним договором, а не договором перекредитування у іншій іноземній валюті, укладеним на додаток до кредитного договору № 0 від 27.04.2007р., не зважаючи на те, що отримані кошти пішли на погашення заборгованості за договором у швейцарських франках.

Підгрунтям цих висновків є досліджені судом умови договору № 0 від 11.03.2008р., у якому не мається вказівки про заміну зобов»язання у швейцарських франках на зобов»язання у іншій іноземній валюті - доларах США.

За таких обставин, невірність проведених розрахунків за договором № 0 від 27.04.2007р. не є предметом дослідження у цій справі та не може впливати на розмір заборгованості за новим самостійним кредитним договором № 0 від 11.03.2008р.

В ході апеляційного розгляду справи відповідачем та її адвокатом Яркіною О.В. заявлено клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи для з»ясування питання про наявність заборгованості станом на час пред»явлення позову Банком та правильності визначеної банком заборгованості, оскільки вони вважають, що заборгованості у відповідача не було.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015р. у справі призначалась судово-економічна експертиза, яка була доручена експерту ОСОБА_5 ( Т. 2 а.с. 21-22).

Згідно з висновком економічної експертизи № 92/07-15 від 24 липня 2015р., сплачені ОСОБА_2 суми на погашення відсотків та кредиту у період з 11.03.2008р. по 19.05.2014р. зараховувались з відхиленнями, внаслідок чого передплата по відсоткам станом на 19.05.2014р. складає 38 576,60 грн., сума відхилення заборгованості по кредиту станом на 31.08.2011р. складає 22 751,58 грн. ( Т. 2 а.с. 75-113).

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судо за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України.

Для з»ясування вказаних в експертизі обставин колегією ретельно досліджено висновок експертизи, а також додаткового допитано в судовому засіданні експерта ОСОБА_5 щодо роз»яснення наданих нею в експертизі висновків.

Основною сумою, на думку апелянта, яка одразу з дня укладення 11.03.2008р. кредит-

ного договору № 0 потягла помилку в визначенні сум погашення кредиту, є сума в розмірі 6 817,50 грн., що еквівалентно 1350 дол. США, яку Банк у виписці по кредитному договору та в розрахунку заборгованості врахував як комісію, з чим погодився суд першої інстанції.

За висновком експертизи, сплачена 11.03.2008р. сума 6817,50 грн., що складає по курсу НБУ 1350 дол. США, за квитанцією № 30 з призначенням платежу «погашення кредиторської заборгованості по кредитному договору № 351» банком була зарахована не у відповідності з призначенням платежу, а через транзитний рахунок банку № 373 списана на рахунок банку № 2809 «Інша дебіторська заборгованість з операціями з клієнтами банку», а 31.03.2008р. цей платіж відображено оборотом по дебіту та кредиту рахунку банку № 3800 «Позиція банку щодо іноземної валюти та банківських металів» та рахунку банку № 2206 «Неамортизований дисконт за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам», як перенос та списання неамортизованого дисконту кредиту » (Т. 2 а.с. 102-103). Підсумовуючи, експерт зазначає, що вказана сума не відображена у погашенні кредиту, а визначення її як комісії не підтверджено іншими фінансовими документами. Тому експерт спрямовує цю суму на погашення кредиту, що тягне за собою зміну подальших нарахувань за весь період дії договору до укладення додаткової угоди № 3 30.08.2011р.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_5 з цього приводу пояснила, що спрямування цих коштів Банком на комісію суперечить призначенню платежу у квитанції №

30 від 11.03.2008р. «погашення кредиторської заборгованості по кредитному договору № 351».

Представник ПАТ «УкрСиббанк» пояснив, що сплата комісії передбачена Тарифами при укладенні договору, а банк відповідно до умов договору може самостійно розподіляти кошти, які надійшли на погашення кредиту.

Колегія, дослідивши за матеріалами справи вказані обставини щодо суми в розмірі 6 817,50 грн., з»ясувала наступне.

Пунктом 1.3.5 кредитного договору № 0 від 11.03.2008р. передбачена сплата позичальником Банку комісії на умовах, зазначених в цьому договорі ( Т. 1 а.с. 5).

Відповідно до Додатку № 3 до кредитного договору № 0 від 11.03.2008р., яким є Тарифи Банку, які підписані ОСОБА_2, за надання кредиту нараховується та сплачується позичальником в день надання кредиту комісія у розмірі 1,5 % від суми кредиту (для надання кредитів в USD) ( Т. 1 а.с. 209).

Кредит було надано в сумі 90 000 дол. США, комісія буде складати: 90 000 х 1,5 : 100 = 1350 дол. США.

У відповідності до п. 1.6 кредитного договору № 0 від 11.03.2008р. сторони погодили наступну черговість погашення грошових зобов»язань позичальника за цим договором, а саме: прострочені комісії, строкові комісії, прострочені проценти, строкові проценти, прострочена сума основного боргу, строкова сума основного боргу, штрафні санкції. А згідно з пунктом 1.7 цього договору, у випадку перерахування грошових коштів на погашення будь-яких грошових зобов»язань позичальника за цим договором з порушенням вищевказаної у п. 1.6 договору черговості, банк вправі самостійно перерозподілити кошти, що надійшли в рахунок таких грошових зобов»язань, відповідно до викладеної в п. 1.6 черговості.

Експерт пояснювала, що не вправі давати оцінку діям банку щодо правильності спрямування платежу, а лише керувалась Постановою Нацбанку № 216, за вимогами якої зараховувати сплачені платежі слід у відповідності до визначення платежу у платіжному документі.

Проте колегія вважає, що в даному випадку комісія була передбачена умовами кредитного договору, Тарифами банку, які підписані позичальником ОСОБА_2, і сплата цієї комісії мала відбуватись в день отримання кредиту, про що було відомо відповідачу, тому дії Банку щодо зарахування суми 6817,50 грн., що є еквівалентним 1350 дол. США, як комісії відповідають умовам договору.

Відтак, колегія не бере до уваги висновки експерта в цій частині, оскільки вони не були прив»язані до умов кредитного договору, а лише констатували факт призначення платежу та його спрямування не у відповідності до Постанови Нацбанку № 216.

Тому колегією одразу відкидаються і доводи апеляційної скарги, а також висновки експертизи в тій частині, що сума відсотків та кредиту з початку дії договору зменшилась на 6817,50 грн., що еквівалентно 1350 дол. США, отже в такому разі і подальші розрахунки відповідача і експерта містять помилку.

Згідно з поясненнями експерта ОСОБА_5, якщо вважати, що банк обґрунтовано спрямував вказану суму на комісію, то розмір заборгованості по кредиту № 0 від 11.03.2008р., взятому в доларах США, станом на час укладення додаткової угоди № 3 до нього 30.08.2011р. відповідає визначеному банком.

Суми по квитанціям № 9, № 10 від 11.03.2008р., № 46 від 11.09.2008р., № 1 від 15.09.2008р., які, на думку відповідача та експерта, зараховувались несвоєчасно та не в повному обсягу, за вказівкою відповідача у цих квитанціях спрямовувались на її рахунки, відкриті в банку, а не на рахунок банку, відкритий на погашення кредиту, тому ці кошти списувались Банком частково у періодах виникнення заборгованості. Що відповідає умовам договору та пояснює їх несвоєчасне та не у повній сумі зарахування на погашення кредиту в день надходження на рахунок клієнта.

Крім того, додаткового щодо доводів про несвоєчасне зарахування деяких платежів, не у той же день як вони сплачені позичальником, то колегія встановила, що таке становище деколи складалось тоді, коли гривню слід було обмінювати на іноземну валюту, що потребувало часу для придбання валюти на Міжбанківському ринку.

Вказане узгоджується з матеріалами справи: умовами кредитного договору, експертному дослідженню.

Так, з пояснень представника банку слідує, що банк купує валюти на міжбанківських торгах за комерційним курсом, а не за курсом НБУ, що відповідає умовам кредитного договору.

Дійсно, з пунктів 7.1.2, 7.1.3 кредитного договору слідує, що, якщо валюта сплати платежу є відмінною від валюти кредиту, то позичальник доручає банку здійснювати від імені та за рахунок позичальника купівлю/продаж/обмін іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України або обмін на Міжнародному валютному ринку у сумі, необхідній для погашення заборгованості.

Крім того, така затримка у зарахуванні обумовлена у п. 1.1 кредитного договору, за яким у разі необхідності купівлі або обміну гривні на іноземну валюту позичальник має здійснювати платежі за два дні до дня погашення заборгованості.

Також експерт зазначає на невраховані банком кошти у розмірі 32 180 грн., що дорівнює 4 132,79 дол. США, які сплачені ОСОБА_2 за період з 19.03.2009р. по 19.10.2009р., але таке неврахування є правомірним, тому що ці кошти внесені відповідачем на свій рахунок № НОМЕР_4, тобто зачислені на рахунок № 26 «Кошти клієнтів банку», а не на рахунок банку для погашення кредиту.

Ці кошти у розмірі 32 180 грн. списувались Банком з рахунку позичальника в різні періоди частинами по мірі виникнення заборгованості, оскільки банк може починати списання тільки у випадку утворення заборгованості.

А відхилення у бік переплат в сумі 147,96 дол. США, визначені експертом у висновку, фактично не є платежами, а є залишками від сум списання, які залишились на рахунках самого клієнта ОСОБА_2

Крім того, було з»ясовано, що ОСОБА_2 в цьому Банку паралельно з цим кредитним договором мала ще інший кредитний договір, за яким також одночасно відбувались погашення з її рахунків.

Таким чином, станом на 30 серпня 2011р. - момент укладення додаткової угоди № 3 заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 11.03.2008р. відповідала визначеній банком.

За додатковою угодою № 3 від 30.08.2011р. до кредитного договору № 0 ОСОБА_2 надано транш на рахунок № НОМЕР_5 в сумі 142 815,51 грн. Сплачувати кредит позичальник зобов»язалась: в доларах США - на рахунок НОМЕР_6, в гривні - НОМЕР_7 ( Т. 1 а.с. 18).

Відповідно до п. 6 додаткової угоди за користування кредитними коштами позичальник повинна сплачувати банку наступний розмір процентів: з 30.08.2011р. - за

ставкою 13,9 % річних, з 30.08.2012р. - за ставкою 15,9 % річних.

За пунктами 7.1, 7.2 додаткової угоди позичальник для погашення своїх грошових

зобов»язань, які виникають з договору, доручає банку здійснювати списання коштів на користь банку зі свої поточних рахунків в національній/іноземній валютах, відкритих в банку.

В пункті 12 додаткової угоди визнано, що інші умови договору та додаткових угод до нього, які не суперечать цій додатковій угоді, залишаються без змін, і сторони підтверджують свої зобов»язання за ними.

Згідно з новим графіком погашення кредиту тіло кредиту позичальник починає погашати тільки з 25.04.2016р. рівними щомісячними платежами по 5 951 грн. ( Т. 1 а.с. 21), а кінцевим днем повернення кредиту відповідно до цього ж графіку та пункту 4.2 додаткової угоди визначено 12.03.2018р.( Т.1 а.с. 18).

За додатковою угодою № 3 виникла подібна ситуація щодо зарахування першої суми 30.08.2011р. у розмірі 2000 грн., яку Банк зарахував як комісію у відповідності до вимог п. 8 угоди, а ОСОБА_2 та експерт вважають, що це є платежем з погашення відсотків.

Так, пунктом 8 додаткової угоди передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує банку у національній валюті комісію за управління кредитом при внесенні змін до кредитного договору за ініціативою клієнта (зміна валюти заборгованості) у розмірі 1,0 % від суми остаточної заборгованості, але мінімум 2 000 грн.

Отже, Банк обґрунтовано зарахував цю суму як комісію, а не як платіж за відсотками.

За висновком експертизи, сума у розмірі 720 грн., внесена ОСОБА_2 по чеку № 503313 від 30.08.2011р., не відображена у Виписці по рахунку НОМЕР_7, на який позичальник зобов»язалась сплачувати кредит, а тому не врахована на погашення заборгованості.

Проте колегія з»ясувала, що ця сума внесена ОСОБА_2 на свій рахунок позичальника № НОМЕР_5, відкритий в Банку, на який їй був перерахований транш у сумі 142 815,51 грн., а не на рахунок НОМЕР_7, який призначений для погашення кредиту та відсотків. Тому за відсутності заборгованості станом на 30.08.2011р. ця сума не могла бути списана, і тому не йшла на погашення заборгованості за додатковою угодою, та її взагалі не слід було враховувати як таку, що спрямована на погашення кредиту за цим договором.

За підсумками аналізу експертного дослідження, платіжних документів та їх співставлення з умовами кредитного договору та додаткової угоди до нього, колегія дійшла висновку, що висновок експерта про відсутність заборгованості у ОСОБА_2 по процентам, а, навпаки, наявність переплати, є неспроможним.

Це сталось у зв»язку з тим, що експертом розрахунки зроблені суто арифметичною дією підсумування сукупної вартості кредиту та відняття від неї суми сукупних платежів ОСОБА_2 без прив»язки до умов кредитного договору, а в платежі з погашення кредиту включені спрямовані ОСОБА_2 кошти на свої клієнтські рахунку, а не на рахунки банку, відкриті для погашення кредиту. Крім того, експертом безпідставно спрямовано сплачені суми, які банк зарахував як комісію, на погашення відсотків, що потягло інші розрахунки з самого початку дії кредитного договору та з самого початку дії додаткової угоди, що є неправильним.

ОСОБА_2 вказувала також, що Банк безпідставно перерахував на погашення тіла кредиту сплачену нею одним платежем суму у розмірі 65 450 грн., в той час як за умовами договору у неї ще не настав обов»язок зі сплати тіла кредиту. Вважає, що за рахунок цих коштів могла до тепер погашати відсотки, не маючи заборгованості по них, та має значну переплату по тілу кредиту. Тому Банк передчасно порушив питання про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до графіку платежів, який є невід»ємною частиною додаткової угоди № 3, зобов»язання з погашення тіла кредиту у ОСОБА_2 виникає лише з 25.04.2016р. (Т.1 а.с.21)

З платіжних документів, розрахунків банку та експерта вбачається, що 29.11.2012р. ОСОБА_2 перерахувала на рахунок банку НОМЕР_7, відкритий для погашення за-

боргованості за додатковою угодою, суму у розмірі 65 450 грн.

За рахунок цієї суми були погашені строкові проценти за листопад 2012р., та, оскільки інших ані строкових, ані прострочених заборгованостей за цим договором у відповідача не малось, Банк спрямував всю суму на погашення тіла кредиту, внаслідок чого вона зменшилась до 77 987,93 грн.

Вказані дії банку відповідають умовам договору, а саме п. 1.6 щодо черговості погашення грошових зобов»язань.

Отже, у випадку відсутності заборгованості за іншими зобов»язаннями, Банк спрямовує кошти на погашення основного зобов»язання - тіла кредиту. Договором не передбачено акумулювання коштів на рахунку, відкритому для погашення кредитних зобов»язань. Тому дії банку щодо погашення тіла кредиту за рахунок переплати відповідають умовам договору.

Натомість, відповідач могла перерахувати ці кошти не на рахунок погашення кредиту, а на будь-який із своїх чисельних рахунків, відкритих у банку, і в такому разі Банк не міг би скористатись ними до виникнення простроченої заборгованості. Проте ОСОБА_2 саме в такий спосіб розпорядилась коштами, та до звернення банку до суду з позовом до неї про дострокове повернення кредиту ці дії банку не оскаржувала.

З розрахунку банку вбачається та самою ОСОБА_2 не оспорюється той факт, що з березня 2013р. вона припинила здійснювати платежі за відсотками, посилаючись на своє скрутне матеріальне становище.

Проте відповідач наголошує на тому, що Банк неправомірно порушив питання про дострокове стягнення всієї суми кредиту незважаючи на те, що за тілом кредиту в неї мається значна переплата.

Колегія вважає, що Банк на теперішній час діє в межах умов кредитного договору, хоча відповідач до березня 2013р. була дисциплінованим клієнтом, а також мала позитивну кредитну історію по чисельним кредитним договорам з Банком.

Відповідно до п. 3.1.3 кредитного договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та слати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту в сторону зменшення в порядку, визначеному розділом 6 цього договору, у разі порушення позичальником умов цього договору та/або настання будь-якої події, що може погіршити фінансовий стан позичальника та/або вплинути на його здатність виконувати власні зобов»язання за цим договором ( Т, 1 а.с. 6).

Отже, підставою для дострокового повернення кредиту є будь-яке порушення умов договору, зокрема, затримка у сплаті процентів за період з березня 2013р. по квітень 2014р., яка склала 8 195,46 грн. Та при цьому таке право належить банку, незалежно від того, що по основній сумі, яка достроково частково погашена відповідачем, мається переплата.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а оскаржуване рішення ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.