АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/2955/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1488/15Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В. В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Корнієнка В.І., Одринської Т.В.

При секретарі: Коротун І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Кременчукнафтопродуктсервіс» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, вказуючи, що наказом № 263 к від 10 грудня 2012 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» на посаду водія автотранспортних засобів. На підставі наказу № 25к від 14 березня 2014 року його звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (незадовільні результати перевірки знань з питань охорони праці).

Разом з тим, його звільнення відбулося із порушенням вимог ч.3 ст.. 40 КЗпП України, оскільки в період із 12 по 21 березня 2014 року він перебував на лікарняному. Крім того, не брав участі у засіданні профспілкової організації, на якому вирішувалося питання щодо його звільнення.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги її довірителя в повному обсязі. При цьому апелянт посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення.

В суд апеляційної інстанції представник ТОВ «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» не з'явилися, поважних причин неявки в судове засідання не надали.

Клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів знаходить необґрунтованим. Позивачі надали до суду письмове заперечення на апеляційну скаргу, яке було отримано апеляційним судом 8.07.2014 року ( а. с.149).

Отримання ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України 28.04.2015 року не є підставою для відкладення розгляду справи.

Неявка представника ТОВ «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» в судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд прийшов до висновків, що розірвання трудового договору з працівником, який не бажає пройти навчання та перевірку знань з питань охорони праці та робота якого пов'язана з перевезенням небезпечних вантажів не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник самоусунувся від проходження перевірки., а звільнення працівника за ст.. 40 п.2 не можна вважати звільненим з ініціативи підприємства.

Однак зазначені висновки місцевого суду зроблені всупереч вимог матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

У відповідності з роз'ясненнями наданими в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «№ 9 від 06.11.92 « Про практику розгляду судами трудових спорів» 21. При розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно

до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП.

Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі.

Згідно правової позиції , яка висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-127 цс 12 , зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 у відповідності з наказом (розпорядженням) по підприємству № 263 к від 5.12.2012 року прийнятий на роботу 10 грудня 2012 року на посаду водія автотранспортного засобу. Наказом № 307 к від 24.12.20102 року на посаду водія автотранспортних засобів ( бензовози)( а. с.50, 51)

Наказом № 386 від 24 грудня 2013 року доручено виконання додаткової роботи за вакансією експедитора транспортного.(а.с.52)

Наказом по підприємству № 504 від 30 грудня 2013 року № 527 від 30 грудня 2013 року , 3 524 від 30 грудн2013 року На виконання статті 18 Закону України «Про охорону праці», вимог Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці 26.01.2005 № 15, згідно із Положенням про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці працівників ТОВ «ТД «Кременчукнафтопродуктсервіс», затвердженого наказом директора від 25 жовтня 2011 року № 118, з метою забезпечення безпечного виконання робіт підвищеної небезпеки та робіт, де є потреба в професійному доборі, безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, затверджено план графік проведення навчання з питань охорони праці працівників у 2014 році, та визначено перелік посад і професій працівників , які проходять спеціальне навчання і щорічну перевірку знань з питань охорони праці та перелік робіт з підвищеною небезпекою.

У відповідності з даним планом ОСОБА_2 повинен був пройти навчання 17 січня 2014 року, та здати екзамени 31 січня 2014 року ( а. с. 53-68)

У відповідності з протоколом № 10 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 31 січня 2014 року ОСОБА_2 іспит не здав, та з 3.02.2014 року відсторонений від роботи.

Визначено, що повторну перевірку знань з питань охорони праці провести з 3.02.2014 року по 2.03.2014 року.

( а.с.73-75)

На час простою ОСОБА_2 наказом по підприємству № 39 від 3.02.2014 року йому виплачувалася заробітна плата у розмірі 2/3 від посадового окладу. (а. с. 77) також ОСОБА_2 було повідомлено листом про можливість протягом місячного строку пройти повторне навчання та перевірку знань ( а. с. 79)

В установлений строк ОСОБА_2 повторне навчання та перевірку знань не пройшов.

У відповідності до вимог ст.. 18 Закону України «Про охорону праці»

Працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи повинні проходити за рахунок роботодавця інструктаж, навчання з питань охорони праці, з надання першої медичної допомоги потерпілим від нещасних випадків і правил поведінки у разі виникнення аварії.

Працівники, зайняті на роботах з підвищеною небезпекою або там, де є потреба у професійному доборі, повинні щороку проходити за рахунок роботодавця спеціальне навчання і перевірку знань відповідних нормативно-правових актів з охорони праці.

Перелік робіт з підвищеною небезпекою затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці.

Не допускаються до роботи працівники, у тому числі посадові особи, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці.

У разі виявлення у працівників, у тому числі посадових осіб, незадовільних знань з питань охорони праці, вони повинні у місячний строк пройти повторне навчання і перевірку знань.

Отримавши згоду профкому( а.с.84-86),,наказом № 25-к від 14 березня 2014 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за п.2 ч.1 ст. 40 КЗПП України.

Таким чином ОСОБА_2 був звільнений з ініціативи роботодавця.

У відповідності з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33 цс 14)

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 12 по 21 березня 2014 року ОСОБА_2 був непрацездатним, перебував на лікарняному( а. с. 32).

З врахуванням вищевикладеного звільнення його в цей період суперечить вимогам закону тому його вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню.

Є обґрунтованими і вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 березня 2014 року по день постановлення судового рішення 29 квітня 2015 року.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають застосуванню ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановоюКабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Виходячи з 5 денного робочого дня кількість робочих днів в цей період становить ( 2014 рік : з 14 березня -10, квітень -21, травень 19, червень-19, липень 23, серпень 20, вересень-22, жовтень 23, листопад 20, грудень 23 ; 2015 рік : січень -20, лютий-20, березень 21, квітень -20) 271 робочий день.

Середньомісячна заробітна плата позивача за два останніх робочих місяці становить - 6204 грн., 17 коп. (а. с. 115), а середньоденна заробітна плата з врахуванням відпрацьованих робочих днів (187 год. / 8 год. =) 23,375 (дня) за два останні місяці становить : 6204 грн.,17 коп./ 23,375 дні = 265 грн. 47 коп.

За цей період позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі : 271 день * 265,47 грн. = 71 942 грн.

При обрахуванні середнього заробітку колегією суддів враховані правові висновки Верховного Суду України у постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 року № 6-87 цс 11 та в інших постановах: № 6-114 цс13 ( щодо права суду зменшувати розмір середнього заробітку)

Є обґрунтованими вимоги позивача і в частині стягнення моральної шкоди,. Враховуючи вимоги ст. 237-1 КЗПП України, обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, час страждань та витрачені позивачем зусилля для відновлення свого права, колегія суддів визначає розмір заподіяної моральної шкоди в сумі еквівалентній місячній заробітній платі, тобто 6204 грн.

Стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 719 грн. 42 коп. за вимоги про стягнення середнього заробітку та по 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового характеру про поновлення на роботі та про стягнення моральної шкоди, а всього 1206, 62 грн.

У відповідності з вимогами ст.ст. 84, 88 ЦПК України враховуючи надані позивачем докази на підтвердження факту понесення судових витрат стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 600 грн. ( а.с. 15,16)

Керуючись ст.. 303, 307, п.3,4 ст. 309, 316, 317 ЦК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на попередній роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Кременчукнафтопродуктсервіс» на посаді водія автотранспортного засобу.

Стягнути з Товаристваі з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Кременчукнафтопродуктсервіс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71 942 грн. та у відшкодування моральної шкоди, 6204 грн., та 600 грн. у відшкодування понесених судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Кременчукнафтопродуктсервіс » на користь держави судовий збір в розмірі 1206, 62 грн.

Рішення набирає законної чинності з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:

З оригіналом згідно.