АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/974/2015 Головуючий у першій інстанції - Мальченко О.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 про виселення.

Свої вимоги мотивувало тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2013, було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу. На момент подачі позову у вищезазначеній квартирі залишається зареєстрованим ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що унеможливлює виконання рішення суду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2014 позов задоволено: виселено малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якою діє ОСОБА_4, з АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.08.2014 вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник третьої особи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. При цьому, слід зазначити, що представник апелянта був обізнаний про час та місце судового розгляду, оскільки відповідно до розписки він одержав в суді апеляційної інстанції ухвали про відкриття апеляційного провадження і призначення справи до апеляційного розгляду. Таким чином, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за їх відсутності, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є законним представником ОСОБА_5, на підставі ч.1 ст. 242 ЦК України, і оскільки звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, то виселенню підлягає і малолітній ОСОБА_5 При цьому, рішенням суду від 15.01.2013, яке набрало законної сили, мешканців квартири в тому числі і ОСОБА_4, було виселено зі зняттям з реєстраційного обліку.

Вказані висновки суду є законним і обґрунтованим, а отже колегія суддів з ними повністю погоджується, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 19.01.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KIJ0GA0000079П. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 12 820 дол. США строком до 19.01.2010. В свою чергу відповідач зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленими кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, 19.01.2006 уклали договір іпотеки № б/н. Згідно п.6 договору іпотеки ОСОБА_4, ОСОБА_2,ОСОБА_6 та ОСОБА_4 надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 66,82 житловою площею 40,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. Майно належить ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло.

Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 15.01.2013 суд ухвалив рішення, яким звернув стягнення не предмет іпотеки, а саме: АДРЕСА_1 у м. Києві, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виселено з АДРЕСА_2.

Згідно довідки форми № 3 (а.с. 13) за адресою: АДРЕСА_4 залишається зареєстрованим ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як визначено ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з вимогами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно матеріалів справи, на адресу ОСОБА_5, законним представником якого є ОСОБА_4, позивачем надсилалась вимога в якій банк посилаючись на ухвалене рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимагає в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги всіх зареєстрованих осіб, згідно положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», добровільно звільнити наступне нерухоме майно: квартиру, загальною площею 66,82 житловою площею 40,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 14).

В апеляційній скарзі представник третьої особи посилається на те, що відповідачем не було отримано вищевказану вимогу, однак вказане посилання не знайшло свого підтвердження виходячи з наступного.

ОСОБА_4 є матір'ю малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 190 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 є матір'ю малолітнього ОСОБА_5 та його законним представником, а заочним рішенням від 15.01.2013, яке набрало законної сили, її та інших осіб, що зареєстровані в квартирі, було виселено з іпотечного майна, тобто з квартири АДРЕСА_6, то разом з нею підлягає виселенню її малолітній син.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Статтею 3 вищевказаного Закону встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається стягнення, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.

Крім того, договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету позики, суд приходить до висновку, що реєстрація осіб у квартирі, що є предметом іпотеки є порушенням умов договору та ст. 629 ЦК України. З довідки форми № 3 вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований у квартирі лише 04.10.2012, тобто після укладення договору іпотеки і без згоди іпотекодержателя.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що третьою особою не було надано доказів у відповідності положенням ст.ст. 57-59 ЦПК України, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При цьому, також слід зазначити, що посилання апелянта на неухвалення судом заочного рішення, не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді