АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Музичко С.Г.

при секретарі: Кутц А.В.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири в частині покупця недійсним, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом про визнання договору купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 03.02.2011недійсним у частині, що стосується покупця ОСОБА_4; визнати, що покупцем за вказаним договором купівлі-продажу є позивач та визнати за ним право власності на дану квартиру.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2014 позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.02.2011 недійсним у частині, що стосується покупця ОСОБА_4 Визнано, що покупцем за вказаним договором і власником спірної квартири є ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, прийнятого з неправильним встановленням всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та таке, що порушує право спільної сумісної власності ОСОБА_2 В обґрунтування своїх доводів вказує, що він та ОСОБА_4 в період з 1994 -2014 проживали однією сім'єю, однак в зареєстрованому шлюбі не перебували та в цей період останньою була придбана спірна квартира. Зазначив, що в провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебуває справа №725/7490/14-ц за позовом апелянта до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.

Справа № 757/27373/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5331/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

ОСОБА_2 - апелянт по справі в судове засідання з невідомих для суду обставин не прибув про час та місце слухання справи був сповіщений належним чином. Враховуючи наведене, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за його відсутності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в силу положень ст. 235 ЦК України договір купівлі-продажу спірної квартири є удаваним в частині покупця, оскільки обов'язки покупця за договором виконувались позивачем, який за власні кошти оплатив вартість квартири, а відповідач формально вписана у договори як покупець та формально зареєструвала на себе право власності на спірну квартиру.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, 03.02.2011 між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого остання перейшла у власність відповідача (а. с. 11). ОСОБА_2 (апелянт по справі) з серпня 2014 року намагається в судовому порядку довести факт проживання з ОСОБА_4 (відповідачем по справі), в період з жовтня 1994 р. по 14 травня 2014 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнати майно, яке було придбано у вказаний період, в тому числі спірну квартиру, спільною частковою власністю подружжя. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.08.2014 у справі №725/4581/14-ц накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_4 (а. с. 83-84). В вересні 2014 року позивач, не будучі стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, звернувся до суду з відповідним позовом, в якому в якості підстави його подання зазначив про те, що апелянт має особисту зацікавленість в останній.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позивач в даному випадку повинен указати, який інший правочин приховується за допомогою укладеного спірного правочину та довести, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Матеріали справи свідчать про те, що позов розглядався судом першої інстанції у відсутності продавця спірної квартири в наслідок чого не з'ясована думка останньої щодо удаваності вказаного правочину.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи наявність позову апелянта та наявності ухвали суду про накладення арешту на спірну квартиру, безпідставно не притягнув останнього до участі в справі в якості третьої особи.

За наведених обставин, враховуючі наявність ухвали суду щодо накладення арешту на спірну квартиру, колегія суддів вважає, що позивач, не будучи стороною спірного правочину, не довів в суді першої інстанції свої позовні вимоги.

При цьому колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення не можливо враховувати визнання позову відповідачем, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

В зв'язку з наведеними обставинами рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири в частині покупця недійсним, визнання права власності на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

С.Г. Музичко