АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1617/15 Головуючий в 1 інстанції - Піхур О.В.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних спав Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Поліщук Н.В.

при секретарі: Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристичний оператор «Сага» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди, пов`язаної з невиконанням договору про надання туристичних послуг, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача збитки в сумі 108658,00 грн., що є сумою неповернутих відповідачем коштів, які були внесені в якості передплати за туристичну подорож (в тому числі квитки на літак, та кошти на оформлення віз) яка не відбулася через відмову в наданні віз, а також 8573, 56 грн. пені та 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В скарзі зазначено, що суд безпідставно відмовив в позові, виходячи з того, що кошти за авіа переліт, які були внесені позивачем були перераховані до авіакомпанії, а тому не могли бути повернуті позивачу. Суд не врахував, що позивач перебувала в договірних відносинах лише з відповідачем, і кошти вносила відповідачу, а тому останній довідавшись про відмову у видачі віз, повинен був повернути всі кошти, відповідно до п 1.4 укладеного між сторонами договору. 01.07.2014 року позивач просила змінити напрямок подорожі, проте і такий тур також не був організований, а позивачу безпідставно не були повернуті гроші в сумі 108 658,00 грн. Суд помилково не застосував ч.2 ст. 24 та 19-1 ЗУ «Про туризм», відповідно до якої відповідач зобов`язаний був надавати достовірну інформацію про туристичні послуги, проте свої зобов`язання не виконав, так як повідомив, що втрата грошових коштів на авіаквитки в разі відмови у видачі віз буде мінімальною 250 Дол. США та 75 Євро за один квиток тобто 16780 грн. на всіх туристів. Проте, як з`ясувалось по факту, вартість, внесена за авіаквитки повернута не була, відповідно до діючих правил авіаперевізника, і таким чином позивач втратив кошти в сумі 7980 Дол. США. Суд також не врахував, що умовами договору не було передбачено право відповідача , отримувати від позивача кошти на авіаквитки, а тому суму 96558 грн., відповідач отримав без достатніх правових підстав, тому зобов`язаний її повертати у відповідності з вимогами ст. 1212 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи скарги підтримали.

Представники відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про туризм» порушеннями законодавства в галузі туризму є порушення умов договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг.

Згідно із частиною десятою статті 20 Закону України «Про туризм» якість туристичних послуг повинна відповідати умовам договору, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються законодавством про захист прав споживачів.

Також частиною першою статті 33 Закону України «Про туризм» встановлено, що суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов'язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із частинами першою та другою статті 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб'єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини.

Отже, майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику завдано збитків.

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції були встановлені такі обставини.

05.06.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір бронювання туру № АВ - 0506 (далі - договір), за умовами якого відповідач зобов'язався бронювати та організувати індивідуальний тур до Австралії (а.с. 13-14).

Згідно пункту 1.4 Договору, - у разі неможливості підтвердження одного або

кількох конкретних складників замовленого Туристом туру, Туроператор пропонує

Туристу рівноцінну заміну. Якщо заміна неможлива або певний складник є істотною

умовою Туристичного продукту як цілісності, Туроператор в міру можливості

повідомляє Туриста про таку обставину невідкладно (що було зроблено), щойно про це

стало відомо Туроператору (в цьому випадку даний Договір може бути розірвано в

односторонньому порядку з ініціативи Туроператора з належним відшкодуванням в

повному обсязі вже оплачених Туристом коштів - крім вартості страхування і візового

збору за їх наявності.

Туроператори - це юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг (ст. 5 ЗУ «Про туризм»).

Беручи до уваги те, що відповідач всі необхідні дії для оформлення віз позивачу та її сім'ї виконав, перерахував кошти за консульський збір, а консульство прийняло рішення, суд встановив, що твердження позивача про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором є безпідставними.

Договором не передбачена відповідальність туроператора (відповідача) за прийняття негативного рішення консульською установою з приводу видачі віз туристам.

Відповідач, як посередник, співпрацює з авіакасами ТОВ «Джиміні». Згідно договору комісії № 17.1 між ТОВ «ТО «САГА» і ТОВ «Джиміні» на надання посередницьких послуг з організації подорожувань від 10.07.2012 р., всі кошти, отримані Замовником на поточний рахунок згідно даного договору є транзитними. Виконавець не має права власності на ці кошти поки не буде проведено розрахунок з авіаперевізниками, готельними консолідаторами, компаніями з прокату автомобілів та іншими постачальникам туристичних послуг. Власником таких коштів є зазначені вище авіаперевізники, готельні консолідатори, компанії з прокату автомобілів та інші постачальники туристичних послуг (п.4.3 договору). Тобто, сплачені за авіаквитки кошти в сумі 93980 грн. не належать відповідачу. Власником таких коштів, згідно з цим же пунктом Договору, є зазначені авіаперевізники.

Факт перерахування цих коштів підтверджується документом виданим фірмою «Джіміні» 06 червня 2014 року на а.с. 73.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертався до ТОВ «Джиміні» з проханням повернути сплачені позивачем за авіаквитки кошти, а ТОВ «Джиміні», в свою чергу, звернулося до авіакомпанії «Еtіhаd» з аналогічною заявою. Однак, як вбачається з листів, авіакомпанія відмовила у поверненні сплачених коштів та запропонувала такі варіанти використання оформлених квитків: виконати повне повернення аеропортних зборів, виконати зміну дати протягом 1 року у відповідності з правилами тарифу, виконати рерутинг протягом 1 року у відповідності з правилами тарифу у напрямках авіакомпанії Етихад. (а.с. 73-75.

Таким чином суд встановив, що неповернуті авіакомпанією кошти за вищенаведених обставин не можна вважати збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а також позивач не довів вину відповідача у спричиненні збитків та не довів, що відповідач не належно виконав умови договору.

Виходячи з наявних у справі доказів, які були досліджені в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про не доведеність та безпідставність позовних вимог про повернення коштів, відшкодування збитків, пені та моральної шкоди відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Норми матеріального права зазначені в рішенні суду першої інстанції застосовані вірно.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивачка перебувала лише в договірних відносинах з відповідачем, а тому вона не має права вимагати повернення коштів за авіаквитки від авіаперевізника, колегія не приймає, тому, що після придбання відповідачем за кошти позивача авіаквитків, позивачка уклала договір перевезення з відповідною авіакомпанією.

Вказана обставина повністю підтверджується наявною в справі письмовими доказами з яких вбачається, що відповідач виконав посередницьку послугу, викупивши у авіакомпанії квитки на літак за кошти позивача, які були перераховані , після чого були виписані авіаквитки на ім`я позивача та інших туристів, які мали відправитись з нею в туристичну подорож.

Доводи скарги про те, що надання такої послуги відповідачем не було передбачено умовами договору, а тому кошти на оплату авіаквитків він отримав безпідставно і зобов`язаний їх повернути відповідно до ст. 1 212 ЦК України, колегія не приймає, тому, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про туризм» туроператор має право здійснювати посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, тобто виступати посередником при укладенні договору перевезення.

З наявних в справі документів вбачається, що позивачка надавала згоду на викуп авіаквитків до вирішення питання про відкриття віз. Також кошти за авіаквитки отримав авіаперевізник, а тому вони не можуть бути витребувані у відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Судом також встановлено, що позивачка не зверталась з вимогами до авіаперевізника про повернення коштів, оскільки вважає, що їх зобов`язаний повернути відповідач в даній справі.

Доводи скарги про спричинення позивачу збитків, шляхом повідомлення недостовірної інформації про порядок повернення коштів за авіаквитки не відповідають дійсності, оскільки з наявної в справі переписки вбачається, що до відома позивача доводилась інформація про те, що квитки не підлягають поверненню, а в разі відмови у видачі віз здійснюється запит на адресу авіакомпанії, яка їх продала.

Позивачу не надавалась інформація про те, що за запитом кошти повертаються беззаперечно і в повному обсязі.

Посилання позивача на те, що внаслідок повідомлення відповідачем інформації про її максимальні затрати, нею було прийнято рішення про викуп авіаквитків, колегія суддів не може прийняти, як підставу для стягнення з відповідача коштів витрачених на авіаквитки, тому, що ці кошти є сумою отриманою іншою особою за іншим договором перевезення, а тому вона не може вважатись збитками, які завдані безпосередньо відповідачем.

Тобто підстави для застосування ст. 19-1 Закону «Про туризм» були відсутні.

Суд також правомірно врахував, що за правилами авіаперевезення передбачені шляхи вирішення питання щодо повернення частини коштів, використання квитків на протязі року та інше, тобто відсутні підстави вважати, що сума перерахована за авіаперевезення, яка ще може бути використана є збитками.

З огляду на те, що подорож не відбулася через не відкриття віз посольством , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача, у спричиненні шкоди позивачу.

Суд також правильно виходив з того, що всі послуги передбачені договором укладеним позивачем з відповідачем були надані і докази неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків передбачених договором матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: