22-ц/775/118/2015(м)
Категорія 47 Головуючий у 1-ій інстанції Іванченко А.М.
Суддя - доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

11 лютого 2015 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі :

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Одінцові Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: відділ регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2014 року,

В с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3, просив зобов'язати відповідача перенести на відстань 1 метр від межі самовільно збудовані останнім господарські будівлі, поновити паркан та відшкодувати майнову і моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Посилався на те, що відповідач є суміжним землекористувачем, порушив його права землевласника шляхом знесення дерев'яного паркану на місті якого, не відступив 1 метр від межі, збудував сарай для утримання птиці та встановив залізний ящик, вода з яких стікає на його подвір'я. Зазначеними діями відповідача порушуються його права, як власника земельної ділянки, та заподіяна майнова та моральна шкода.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2014 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і, посилаючись в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Зокрема, вказує, що він надав докази на підтвердження своїх вимог, які суд безпідставно не прийняв до уваги. Тому висновок суду щодо недоведеності позивачем наявності зазначених споруд, а крім того і споруджених з порушенням, та заподіяння шкоди, є хибним.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача ОСОБА_3, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернувся.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, представника третьої особи - ОСОБА_4, який просив апеляційну скаргу відхилити, перевіривши матеріали справи у межах апеляційного оскарження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовних вимог щодо здійснення відповідачем ОСОБА_3 перешкод в користуванні належною йому земельною ділянкою та заподіяння майнової і моральної шкоди.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 746487, виданого 26 листопада 2009 року, належить земельна ділянка площею 0,0649 га, розташована за адресою АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.49).

На підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2009 року визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудовані жилий будинок літ.А-1, погріб літ.А/п, площадку літ. а-1, убиральню літ.Г-1, сарай літ.Д-1, що розташовані на земельній ділянці площею 676 кв.м. по АДРЕСА_1 у місті Маріуполі (а.с.72 -73).

На підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 1986 року ОСОБА_3 є власником жилого будинку з будівлями подвір'я за адресою АДРЕСА_2, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. (а.с.62 -64).

Відповідно до відповіді управління держземагенства у м. Маріуполі Донецької області станом на 01 січня 2013 року в управлінні держземагенства у м. Маріуполі відомості щодо наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, на якій розташоване належне ОСОБА_3 домоволодіння, відсутні (а.с.48).

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19.06.2014 року при виїзді на місце було встановлено, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 листопада 2009 року. Межі земельної ділянки ОСОБА_2 з боку сумісних землекористувачів не порушені (а.с.68).

Відповідно до п.3.25*, 3.26 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. № 44 (далі ДБН 360-92**) для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Як пояснив в апеляційному суді представник третьої особи, він разом із спеціалістом відділу землеустрою охорони земель Управління земельних відносин Маріупольської міської ради проводив перевірку дотримання вимог земельного законодавства позивача. У результаті перевірки встановлено, що межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 з боку суміжних землекористувачів, у тому числі і зі сторони відповідача ОСОБА_3, не порушені. По межі із ОСОБА_3, який користується земельною ділянкою належною на праві власності Маріупольській міській раді, відповідачем встановлено залізний ящик. Вглибині земельної ділянки з відступом від межі, на земельній ділянці що знаходиться в користуванні відповідача збудовані господарські будівлі, у тому числі і для утримання худоби. Відстань від цих будівель вони не заміряли, оскільки досліджували земельну ділянку позивача, а крім того не мали можливості підійти до межі, оскільки земельна ділянка позивача знаходиться в занедбаному стані та в заростях. Під час бесіди з відповідачем, який є особою похилого віку, було встановлено, що ящик і будівлі, збудовані приблизно двадцять років тому назад. Позивач не заперечував щодо такого розташування, а після сварки, почав пред'являти претензії щодо їх зносу. Паркан від часу експлуатації прийшов у непридатний стан.

З дослідженого апеляційним судом в матеріалах інвентаризаційної справи № 4694 на домоволодіння по АДРЕСА_2 Акту прийомки індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящих Іллічівського району м.Жданів № 6 від 25 березня 1976 року, вбачається, що прийнято в експлуатацію домоволодіння по АДРЕСА_2. До складу домоволодіння входять житловий будинок, погріб, три сараї, водопровід, уборна. Зазначені будівлі зведені в 1976 році (а.с.120, 122-123).

Відповідно до договору купівлі - продажу від 12 липня 1986 року, ОСОБА_3 купив житловий будинок з будівлями подвір'я, розташованими по АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 600 кв.м. На згаданій земельній ділянці розташовано: один одноповерховий шлакоблочний жилий будинок, жилою площею 26,5 кв.м. літ.А., літня кухня літ.Б, погріб літ.б/н, два сараї літ.В, Г, уборна літ.Д, огорожа, мощення (а.с.62-64).

З матеріалів справи, а також досліджених апеляційним судом матеріалів інвентаризаційних справ № 4694 на домоволодіння по АДРЕСА_2 та № 4695 на домоволодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що всі придбані разом з житловим будинком будівлі подвір'я та прийняті в експлуатацію, розташовані продовж межі з земельною ділянкою позивача з відступом від межі (а.с.66).

На підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради від 14 серпня 1996 року № 287, ОСОБА_3 дозволено будування нежитлової прибудови, господарської забудови для птиці, установку металевого гаражу по АДРЕСА_2. Відповідно до п.3.3 вказаного рішення необхідно було пройти реєстрацію в бюро технічної інвентаризації (а.с.58).

Також вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 (в користуванні ОСОБА_3.) по межі з земельною ділянкою № 55 (на праві власності ОСОБА_2.) та з АДРЕСА_1 розташований сарай літ.Е площею 9,8 кв.м., виготовлений із заліза, а в середині подвір'я, між сараєм літ.В та нежитловою прибудовою літ. А-1-1 розташовані сарай - клітка літ. З, гараж літ.Ж. Крім того, до нежитлової прибудови прибудовані сараї літ. И, К. Зазначені будівлі збудовані та пройшли реєстрацію в бюро технічної інвентаризації в 1996 році ( а.с. 66, 120, 121, 124).

Позивач в апеляційному суді не заперечував, що будівництво нежитлової прибудови, сараїв та гаражу відповідач провів у зазначений період, пояснив, що претензії відносно проведеного ОСОБА_3 будівництва двох сараїв почав пред'являти відповідачу десь років десять тому назад.

Обґрунтовуючи позов та в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що будівництвом сараїв (курнік та залізний ящик) відповідачем порушено його права, оскільки з даху цих будівель стікають атмосферні опади у двір його будинку.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Позивач, як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом, не надав доказів на підтвердження порушення відповідачем будь-яких його прав на землю або на майно, шляхом будівництва двох сараїв, (які збудовані з дозволу виконавчого комітету Іллічівської районної ради і пройшли реєстрацію в бюро технічної інвентаризації), один з яких розташований в середині земельної ділянки відповідача і на значній відстані від межі , а інший (виготовлений із заліза), хоча і розташований по межі земельних ділянок сторін, що є порушенням будівельних норм, але він збудований в кутку і в межах земельної ділянки, що знаходиться в користуванні відповідача. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вказаний сарай розташований на відставні від будинку позивача та не по одній лінії з ним, що спростовує доводи позивача щодо стікання атмосферних опадів з покрівлі цієї будівлі до його будинку (а.с. 25, 66).

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення, дійшов помилкового висновку щодо самовільного будівництва відповідачем спірних сараїв (курнік і залізний ящик), але це не призвело до неправильного рішення.

Колегія суддів також погоджується з рішенням суду і в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди в сумі 2500 грн., оскільки в ході розгляду справи не надано будь-яких доказів руйнування або знищення паркану, який належить позивачу, саме відповідачем, і що вартість цього паркану становить зазначену позивачем суму.

Оскільки в ході розгляду справи не встановлено порушення прав позивача щодо володіння і користування земельною ділянкою та розташованим на ньому домоволодінням, не вбачається підстав і для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем та його представником не надано.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді В.М.Барков

Є.Є.Мальцева