Головуючий у 1 інстанції Козлов Д.О.
Категорія 54 Доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Ткаченко Т.Б., Баркова В.М.

при секретарі - Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Жилфонд-Сервіс» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2014 року -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Жилфонд-Сервіс», в якому після уточнення позовних вимог просив суд визнати його звільнення 07 травня 2013 року незаконним, поновити його на роботі, а також стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 7 травня 2013 року по дату поновлення на роботі. Вказував, що незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, компенсацію якої визначив розміром 2000 грн, просив відшкодувати на його користь. Посилався на те, що з 03.01.2012 року він працював двірником в ПП «Жилфонд-Сервіс». Виконував свої трудові обов'язки належним чином. 7 травня 2013 року він вийшов на свою зміну о 06-00 год. згідно встановленого графіку та приступив до виконання покладених на нього обов'язків. О 09-00 год. його викликали та повідомили, що він звільнений з ПП «Жилфонд-Сервіс» за системне невиконання посадових обов'язків. 16 травня 2013 року він отримав поштою копію наказу про звільнення від 7 травня 2013 року. Вважаючи своє звільнення незаконним, вказував, що до нього раніше не застосовувались заходи дисциплінарного стягнення, а підставою для звільнення стали неприязні стосунки позивача із керівництвом підприємства-відповідача. Позивач просив суд визнати наказ від 7 травня 2013 року про звільнення незаконним та поновити його на роботі в ПП «Жилфонд-Сервіс» на посаді двірника, стягнути на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2014 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ПП «Жилфонд-Сервіс» було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, вказував, що відповідач не довів належним чином правомірність звільнення, а суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, тому рішення про відмову в його позові є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 який просив апеляційну скаргу задовольнити, заперечення представника відповідача - Сідашової А.О., яка просила скаргу відхилити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому розгляді було встановлено: з боку позивача ОСОБА_3 мало місце систематичне невиконання трудових обов'язків, що були покладені на нього Правилами внутрішнього розпорядку на підприємстві; і наказ про його звільнення винесений з дотриманням усіх необхідних вимог закону, тому немає законних підстав для задоволення вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення його на роботі, стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача, відмовлено у вимогах про поновлення на роботі, то, відповідно, відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди.

З такими висновками суду неможливо не погодитися з наступних причин.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 03.01.2012 року був прийнятий на роботу двірником в Приватне підприємство «Жилфонд-Сервіс» та звільнений з вказаного підприємства 7 травня 2013 року за наказом від 7 травня 2013 року № 33 к на підставі ст.40 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (а. с. 7-8).

Як закріплено «Правилами внутрішнього трудового розпорядку працівників ПП «Жилфонд-Сервіс»» від 3 січня 2012 року, погоджених із головою профспілкового комітету, власник зобов'язаний організувати працю співробітників, забезпечивши кожного працею за своєю спеціалізацією та кваліфікацією, закріпивши за кожним працівником робоче місце, ознайомивши його з функціональними обов'язками, виконання об'ємів робіт, вимогами внутрішнього трудового розпорядку, техніки безпеки, протипожежної безпеки, санітарних норм та правил (а. с. 54-56, 96- 98).

Згідно з вказаними «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» працівник зобов'язаний вчасно приходити на роботу, використовувати свій робочий час для продуктивної роботи (а. с. 54-56, 96-98).

Як встановлено розділом 4 вказаних Правил, початок роботи для двірників та прибиральниць сходових майданчиків з 6-00 год. до 13-00 год., а обідня година з 10-00 год. до 11-00 год. відповідно (а. с. 54-56, 96-98).

Положеннями «Правил внутрішнього трудового розпорядку» підприємства-відповідача передбачена можливість звільнення працівника в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. При цьому до накладення стягнення від правопорушника трудової дисципліни повинно бути витребувано пояснення в письмовому вигляді. Дисциплінарне стягнення оголошується працівнику у наказі та повідомляється йому під підпис протягом триденного строку (а. с. 54-56, 96-98).

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з умовами праці та правилами внутрішнього трудового розпорядку був ознайомлений під підпис (а. с. 70).

Зі справи вбачається, що згідно з актом від 26 листопада 2012 року, складеного комісією ПП «Жилфонд-Сервіс» в складі директора ОСОБА_4, майстра ОСОБА_5, працівниками ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, був зафіксований факт відсутності позивача на роботі 26 листопада 2013 року з 8-10 год. по 12-45 год. без поважних причин. (а. с. 61). Актом від 27 листопада 2012 року, складеним директором ПП «Жилфонд-Сервіс ОСОБА_4, майстром підприємства ОСОБА_5, головою профспілки ОСОБА_9 встановлено, що позивач відмовився від надання пояснень за фактом відсутності його 26 листопада 2012 року на роботі з 8-10 год. по 12-45 год.. (а. с 62).

У зв'язку з порушенням позивачем трудової дисципліни, наказом ПП «Жилфонд-Сервіс» № 33 від 27 листопада 2012 року до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани в порядку ст.147 КЗпП України (а. с.63). Актом від 28 листопада 2013 року ПП «Жилфонд-Сервіс», складеним комісією в складі директора ОСОБА_4, майстра ОСОБА_5, працівників ПП «Жилфонд-Сервіс», встановлено, що двірник ОСОБА_1 відмовився від підпису при ознайомлені його з наказом № 33 від 27 листопада 2012 року про накладення дисциплінарного стягнення (а.с. 64).

Помилка в даті року складання акту, на думку суду, не має значення, оскільки допитані у судовому засіданні в якості свідків директор ОСОБА_4 та майстр ОСОБА_5 підтвердили, що фактично зазначений вище акт складався 28 листопада 2012 року, тобто наступного дня після виявлення факту порушення внутрішнього трудового розпорядку позивачем.

Тому колегія суддів вважає неспроможними твердження позивача про фальсифікацію даних документів з огляду на помилку у даті складання акту, оскільки ОСОБА_1 на час складання даного акту в листопаді 2012 року працював, а звернувся з даним позовом тільки в червні 2013 року, отде, акт мав бути складений в 2012 році.

Також судом встановлено, що згідно з актом від 24 квітня 2013 року, складеного комісією ПП «Жилфонд-Сервіс» в складі засновника підприємства ОСОБА_10 та майстра підприємства ОСОБА_5, зафіксований факт відсутності ОСОБА_1 24 квітня 2013 року на роботі з 8-45 год. по 9-50 год., а також з 10-00 год. по 13-00 год. без поважних причин. (а. с. 65). Актом від 24 квітня 2013 року, складеним комісією ПП «Жилфонд-Сервіс» в складі директора ОСОБА_4, майстра ОСОБА_5, голови профспілки ОСОБА_9, встановлено, що позивач відмовився від надання пояснень щодо відсутності його 24 квітня 2013 року на роботі з 8-45 год. по 9-50 год., а також з 10-00 год. по 13-00 год.. (а. с. 66).

Згідно з наказом ПП «Жилфонд-Сервіс» № 19 від 24 квітня 2013 року у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, порушенням внутрішнього трудового розпорядку дня, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани в порядку ст.147 КЗпП України. (а. с.67).

Актом від 26 квітня 2013 року ПП «Жилфонд-Сервіс», складеним майстром ОСОБА_5, головою профспілки ОСОБА_9, працівником ПП «Жилфонд-Сервіс» ОСОБА_11, вбачається, що двірник ОСОБА_1 відмовився від підпису при ознайомлені його з наказом № 19 від 24 квітня 2013 року про накладення на нього дисциплінарного стягнення (а. с. 68).

Актом від 29 квітня 2013 року, складеним комісією ПП «Жилфонд-Сервіс» в складі майстра ОСОБА_5, голови профспілки ОСОБА_9, встановлено, що внаслідок перевірки робочого місця двірника ОСОБА_1 був зафіксований факт відсутності позивача на роботі 29 квітня 2013 року з 8-15 год. по 12-55 год. без поважних причин (а. с. 60). Щодо обставин пропозиції ОСОБА_1 надати пояснення комісією був складений акт від 29 квітня 2013 року, з якого вбачається, що позивач відмовився від надання пояснень за фактом відсутності його 29 квітня 2013 року на робочому місці з 8-15 год. по 12-55 год. (а. с. 59).

07 травня 2013 року наказом Приватного підприємства «Жилфонд-Сервіс» № 33 к від зазначено, що за наявності двох доган № 33 від 7 листопада 2012 року та № 19 від 24 квітня 2013 року, згідно рішення профспілкового комітету, на підставі доповідних майстра та скарг трудового колективу, за наказом директора ПП «Жилфонд-Сервіс» звільнено двірника ОСОБА_1 за п.3 ст. 40 КЗпП за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (а. с. 9, 57).

В суді першої інстанції директор ПП «Жилфонд-Сервіс» пояснила, що у оскаржуваному наказі від 7 травня 2013 року помилково мається посилання на дату наказу № 19 про накладення стягнення на ОСОБА_12, а саме, 7 листопада 2012 року», тому що фактично вказаний наказ був винесений саме 27 листопада 2012 року, і така дата в тексті цього аказу.

Від підпису про ознайомлені його з наказом про звільнення позивач відмовився, про що був складений відповідний акт (а.с.58)

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпП), з ініціатив власника або уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41 КЗпП) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45 КЗпП).

Згідно з п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як роз'яснено п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

На підставі п.22 вказаної Постанови Пленуму в справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірванню трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, як встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

На підставі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з вимогами ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці (ст..148 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правильно встановлено, що з боку двірника ОСОБА_1 мало місце систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, оскільки до нього раніше неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення протягом року, то він звільнений правомірно, і суд правильно відмовив йому у визнанні незаконним та скасування наказу про звільнення, поновленні на роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів також не може не погодитись з тим, що оскільки суд першої визнав законним звільнення позивача з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, то й правомірно відмовив у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги позивача про незаконність рішення про відмову у вимогах про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення на роботі, оскільки вони не грунтуються на законі і спростовуються обставинами, встановленими судом під час розгляду справи.

Не впливають на висновок колегії суддів і доводи апеляції про порушення судом норм ст.ст.212,213 ЦПК України у зв»язку із невірною оцінкою суду доказів відповідача, які на думку ОСОБА_1, є сфальсифікованими, оскільки судом першої інстанції належним чином виконані вимоги Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Так, суд першої інстанції належним чином перевірив підстави застосування до позивача мір дисциплінарних стягнень і обставини винесення наказів і ознайомлення з ними позивача, які підтверджені були в суді не тільки письмовими доказами, а й поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4.

При цьому неможливо погодись з аргументами апелянта, що пояснення свідка ОСОБА_9 в суді, як і її підписи на актах, що фіксують його відмову від ознайомлення з наказами, неможливо вважати належними доказами у зв'язку із тим, що ОСОБА_9 є головою профспілкового комітету ПП «Жилфонд-Сервіс», в той час, як позивач не є членом даної профспілки. Між тим, ОСОБА_9 є не тільки головою комітету профспілки, а й працює в підприємстві майстром технічної ділянки, тому колегія суддів вважає, що її свідчення в суді є допустимими і належними доказами.

Також не є слушними доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуальних прав позивача щодо відмови у повторному виклику свідків для допиту в суді, оскільки колегії суддів позивач пояснив, що не підтримує таке клопотання.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що усі дисциплінарні стягнення були до нього застосовані неправомірно, і суд не врахував, що в час його нібито відсутності на робочому місці був включений час обіду, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються актами про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, з яких вбачається, що він був відсутній на місці роботи і не виконував свої обов'язки протягом часу більш трьох годин без урахування обідньої години.

Позивачем ніяких нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли б вплинути на рішення суду, апеляційному суду не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді