Справа № 368/63/15-ц Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/5552/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 47 08.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Роговської Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що вона та ОСОБА_2 з 17 липня 2004 року по 19 вересня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у спільну сумісну власність відповідне майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1, у м. Кагарлик, Київської області, та інше побутове майно. Зазначає, що у добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного майна, через що змушена звернутися із такою вимогою до суду.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року позов задоволено частково, визнано у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності за кожним із них на ? частини вищевказаної квартири, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності та виділено в натурі відповідне побутове майно, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 32, 50 грн. компенсації за отриману меншу частку у побутовому майні та судові витрати у розмірі 1318, 53 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено, чи можливий у подальшому виділ частки в натурі з квартири, що перебуває у спільній сумісній власності, а також було необґрунтовано визначено вартість ? частини квартири у розмірі 130 668, 47 грн., оскільки належної оцінки майна, на його думку, не проводилося.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна квартира набута подружжям під час шлюбу, то у цьому разі необхідно визнати за позивачкою та відповідачем право власності по ? частини цієї квартири, та поділити між ними відповідне побутове майно, набуте під час шлюбу, із стягненням з ОСОБА_2 на користь позивачки грошову компенсацію її частини у спільному майні подружжя.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 17 липня 2004 року по 19 вересня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали кватиру АДРЕСА_1, Київської області, на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2005 року, та інше побутове майно (а. с. 9, 43-44, 66).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно ст. 70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. 22 вищевказаної Постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність поділу спірного майна у рівних частках між сторонами, проте безпідставно визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частини спірної квартири, оскільки він таких вимог не заявляв і за ним уже зареєстровано право власності квартиру, зазначив вартість ? частину спірної квартири без проведення належної оцінки цього майна, а також визнав за позивачкою та відповідачем право власності на рухоме побутове майно, яке не потребує державної реєстрації.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що поділ рухомого майна у рівних частинах, проведений судом першої інстанції, не суперечить діючому законодавству та сторонами у цій частині не оскаржувався.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а резолютивну частину рішення суду першої інстанції змінити та викласти в іншій редакції, визнавши за відповідачкою права власності на ? частини спірної квартири, та виділивши сторонам у володіння та користування по 1/2 частині рухомого майна, а в іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року змінити та викласти у наступній редакції.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

Виділити ОСОБА_3 у володіння та користування: меблеву стінку вартістю 1000 грн., крісло вартістю 50 грн., тумбочку вартістю 100 грн., холодильник вартістю 25 грн., пилосос вартістю 10 грн., - усього на загальну суму 1185 грн.

Виділити ОСОБА_2 у володіння та користування: м'який меблевий куточок вартістю 700 грн., диван вартістю 300 грн., крісло вартістю 50 грн., меблеву тумбочку вартістю 100 грн., пральну машину вартістю 100 грн., - усього на загальну суму 1250 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію різниці в вартості частини виділеного у користування майна у розмірі 32 (тридцять дві) грн. 50 (п'ятдесят) коп. та судові витрати у розмірі 1318, 53 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: