Провадження № 22-ц/783/4857/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Старий Львів» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року вказаний вище позов задоволено.

Ухвалено стягнути солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ЛКП «Старий Львів» 3044,10 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги; стягнути солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ЛКП «Старий Львів» 229,40 грн. судового збору.

Зазначене рішення оскаржив відповідач ОСОБА_3.

У поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ним завчасно було подано клопотання про відкладення розгляду справи, а також те, що позовна заява ЛКП «Старий Львів» не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України. Крім того, зазначає, що порушуючи норми матеріального права суд, на його думку, ухвалив рішення та застосував спосіб захисту не передбачений цивільним законодавством, а саме примусив його до укладення договору та стягнув неіснуючу заборгованість. При цьому, вважає, що при застосуванні ст.68 ЖК України не враховано ст.67 ГК України. Звертає увагу апеляційного суду також на той факт, що позивач не може бути балансоутримувачем будинку, оскільки договір з усіма співвласниками будинку власниками квартир не укладено. Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги факту неодноразового його звернення щодо узгодження договору відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та включення у його зміст усіх істотних умов, закріплених ст.26 цього закону. Відтак, зазначає, що відсутність, на його думку, укладеного між сторонами договору про надання послуг свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, просить апеляційний суд врахувати, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що фактично надавалися будь-які послуги відповідачам, а документи, що надані позивачем як докази вважає недостовірними.

На підставі вказаного, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив суд першої інстанції стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість у сумі 3044,10 грн., а судові витрати покласти на відповідачів в рівних частинах (а.с.237).

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо застосування судом першої інстанції не передбаченого цивільним законодавством способу захисту цивільного права, оскільки позивач уточнивши позовні вимоги виключив позовну вимогу про зобовязання відповідачів укласти із ЛКП «Старий Львів» типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Як вбачається із змісту оскарженого рішення, суд першої інстанції при його ухваленні, виходив з того, що позивачем відповідачу надано житлово-комунальні послуги, і хоча договір про надання таких між сторонами не укладено, дійшов висновку, що заборгованість слід стягнути, оскільки такі послуги фактично були надані, а відповідачі їх не оплатили (а.с.259-261).

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, позивач ЛКП «Стрий Львів» зареєстрований як юридична особа та рішенням Львівської міської ради №365 від 08.06.2007 року визначений виконавцем житлово-комунальних послуг у будинках м. Львова (а.с.148-149, 151). Крім того, позивач визначений балансоутримувачем будинку №7 на вул. Лисенка у м. Львові (а.с.166-167).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 зазначеного Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначеному праву споживача кореспондує його обовязок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, пунктом 1 ч.3 ст.20 вказаного Закону закріплено обовязок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що свобода договору, закріплена у ст.ст.6, 627 ЦК України, яка полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, не є абсолютною та безмежною, оскільки, на підставі абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України, актом цивільного законодавства може бути передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, а сторони не вправі відступити від їх положень.

За змістом ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.ст.19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У зв'язку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Як вбачається із матеріалів справи, запропонований відповідачам позивачем договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в повністю відповідає типовому договору затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20 травня 2009 року (а.с.35-40).

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, позивачем надано відповідачам послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.90-92, 93, 94, 99-103, 104, 105-106, 108-111, 129-133, 134-146).

Відповідачі, всупереч п.п.1, 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договору про надання послуг не уклали та не оплатили фактично наданих їм послуг.

На підставі вищевказаного, з врахуванням наявності обовязку споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг за умови відповідності його умов затвердженому типовому договору, колегія суддів вважає, що споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок колегії суддів в повній мірі відповідає і правовим позиціям Верховного Суду України та позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, неодноразово викладеним у постановлених ним судових рішеннях (зокрема, постанови Верховного Суду України №6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року та №6-110цс12 від 10 жовтня 2012 року (а.с.199-206), ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року у справі №6-1519св13).

Відтак, зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення дійшов правильного висновку, стягнувши з відповідачів вартість фактично наданих їм позивачем житлово-комунальних послуг, оскільки останніми хоч і не укладено із ЛКП «Старий Львів» відповідного договору, однак фактично спожито надані останнім послуги. При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався усіх вимог матеріального та процесуального права.

Доводи відповідачів про те, що послуги позивачем не надавались, а документи, надані ним як докази є недостовірними, колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження таких ОСОБА_3 та ОСОБА_4, всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України, не надано жодних доказів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, яке оскаржується ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: Р.П.Цяцяк

ОСОБА_5