_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3578/15-ц
Провадження № 2/520/2733/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді: Маломуж А.І.;

за участю секретаря Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Санаторія «Лермонтовський», дочірнє підприємство Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця» «Про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди»,

ВСТАНОВИВ:

17.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Санаторія «Лермонтовський», дочірнє підприємство Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи при цьому свої вимоги тим, що з 28 жовтня 1988 року він працював лікарем-невропатологом у Лермонтовському санаторії м. Одеси, з січня 1997 року по травень 2004 року займав посаду завідуючого новоствореним відділенням ранньої реабілітації гострих цереброваскулярних захворювань, після чергової реорганізації переведений на посаду лікаря невропатолога багатопрофільного реабілітаційного відділення санаторію. 02 березня 2015 року був звільнений з роботи у звязку із виключенням зі штатного розкладу посади «лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих ЦВП у кількості 1 одиниці з посадовим окладом 1835 гривень. Як вказую позивач, про скорочення штату його було повідомлено 31 грудня 2014 року копією наказу про скорочення за №34 від 30 грудня 2014 року та відповідним попередженням, а звільнено 02 березня 2015 року. Наказом по особову складу за №19-к від 27 лютого 2015 року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП. Позивач вважає, що звільнення є незаконним, оскільки ніякого скорочення штату в дійсності не відбулося, «скорочена» лише одна штатна одиниця, яку займає позивач, ніякої зміни в організації виробництва і праці не проведено. Крім того, враховуючи те, що позивач вважає звільнення незаконним, він просить суд стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 6759,90 гривень , поновити його на роботі та стягнути моральну шкоду у розмірі 100000,00 гривень.

Позивач до суду у судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання зявився, у задоволені позову просив відмовити у повному обсязі.

Суд дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що Наказом ЗАО «Укрпрофздравниця» ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» від 30 грудня 2014 року №34 виключено із штатного розкладу ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» посаду лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих ЦВП у кількості 1 одиниці з посадовим окладом 1835 гривень, яку займає ОСОБА_1

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.(абзац другий пункту 19 в редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.10.95 р. N 18)

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 31.12.2014 року було повідомлено та вручено письмове повідомлення-попередження про скорочення посади лікаря-невропатолога.

Крім того, відповідно до акту, складеного 31.12.2014 року встановлено, що лікарю-невропатологу ОСОБА_1 були запропоновані інші вакантні посади. ОСОБА_1 заявив, що про запропоновані посади він має подумати і надасть відповідь пізніше.

05.02.2015 року було складено акт, відповідно до якого ОСОБА_1 було запрошено на засідання профкому з питання його звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП.

12.02.2015 року був знову складений акт, відповідно до якого лікарю-невропатологу ОСОБА_1 вторично були запропоновані інші вакантні посади. ОСОБА_1 надати відповідь в усній чи письмовій формі про згоду на перехід на другу посаду або про незгоду на перехід на іншу посаду відмовився.

Враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює посилання позивача стосовно того, що його було звільнено без законних підстав, оскільки матеріали справи містять аргументовані докази попередження про звільнення та докази того, що позивачу були запропоновані інші посади.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

З урахуванням того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог законодавства України про працю, суд вважає, що вимоги позивача про поновлення його на посаді та виплату компенсації за час вимушеного прогулу є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача йому було завдано фізичних та душевних страждань, або він зазнав інше ушкодження здоров'я, або було знищено його майно, або була принижена його честь, гідність чи ділова репутація.

З огляду на вищевикладене вимога ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою і недоведеною.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, таких доказів порушення законних прав позивача у судовому засіданні надано не було.

Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Санаторія «Лермонтовський», дочірнє підприємство Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця» «Про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди»необхідно відмовити в повному обсязі.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 209, 213, 214 - 215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Санаторія «Лермонтовський», дочірнє підприємство Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця» «Про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди», відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Маломуж А. І.