У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,
суддів: Євграфової Є.П., Попович О.В.,
Коротуна В.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Сектор у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження майном шляхом звільнення приміщення та зняття з реєстрації та виселення, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» (далі - ТОВ «НАЗ-ОЛЕ») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2008 року йому на праві власності належить комплекс бази відпочинку ім. О.В. Соіча, а саме нежитлові будівлі та споруди, що розташовані на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області. До складу вказаних приміщень бази відпочинку входить приміщення № 40 у спальному корпусі № 4, у якому проживають ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Зазначене приміщення було передане їм у користування згідно з договором від 01 вересня 1995 року попереднім власником комплексу - Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод імені В.О. Малишева») - на період трудових відносин з ОСОБА_6, яка зобов'язалася звільнити займане приміщення протягом трьох днів у разі припинення трудових відносин, передавши приміщення його власнику.

ОСОБА_6 припинила роботу на базі відпочинку ім. О.В. Соіча 16 жовтня 2000 року та повинна була звільнити приміщення № 40 у спальному корпусі № 4 разом із сім'єю 19 жовтня 2000 року.

Оскільки спірне приміщення відповідачі не звільнили й займають його неправомірно, позивач просив визнати їх такими, що втратили право користування приміщенням, усунути перешкоди в здійсненні ним права власності шляхом зняття відповідачів із реєстраційного обліку та виселення їх із цього приміщення.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2012 року, у задоволенні позову ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» відмовлено.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» задоволено частково, ухвалено усунути перешкоди в здійсненні ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» права власності на приміщення № 40 у спальному корпусі № 4 бази відпочинку ім. О.В. Соіча, що розташована на території Хотімлянської селищної ради Вовчанського району Харківської області (колишня адреса: АДРЕСА_1), шляхом виселення ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з указаного приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року касаційну скаргу ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» відхилено. Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 перебувала у трудових відносинах із ДП «Завод імені В.О. Малишева».

На підставі договору від 01 вересня 1995 року ДП «Завод імені В.О. Малишева» надало у користування ОСОБА_6 та членам її сім'ї приміщення № 40 у корпусі № 4 бази відпочинку ім. О.В. Соіча. ОСОБА_6 зобов'язалася у разі припинення трудових відносин із ДП «Завод імені В.О. Малишева» у триденний строк виселитися із наданого їй приміщення (а. с. 9, т. 1).

ОСОБА_6 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: квартира АДРЕСА_1 з 01 липня 1992 року, а їх дочка ОСОБА_8 - з 15 грудня 2007 року (а. с. 12−14, т. 1).

Наказом ДП «Завод імені В.О. Малишева» від 16 жовтня 2000 року ОСОБА_6 звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 11, т. 1).

На підставі рішення Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 14 липня 2005 року Хотімлянською сільською радою 15 липня 2005 року ДП «Завод імені В.О. Малишева» видано свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі бази відпочинку, у тому числі корпус № 4 бази відпочинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 13 жовтня 2005 року № 62 зареєстровано гуртожиток робітників бази відпочинку імені О.В. Соіча по АДРЕСА_1 (а. с. 229, т. 1).

Протоколом сумісного засідання об'єднаного профспілкового комітету і адміністрації ДП «Завод імені В.О. Малишева» від 19 квітня 2007 року № 78 надано згоду на користування відповідачами житловою площею як службовою у двокімнатній квартирі № 40 у корпусі № 4 бази відпочинку ім. О.В. Соіча до вирішення питання щодо зміни правового статусу цього корпусу (а. с. 47, т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 26 лютого 2008 року, укладеним на виконання рішення господарського суду Харківської області від 12 вересня 2007 року у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, установленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» продав ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» нежитлові приміщення бази відпочинку імені О.В. Соіча, що розташовані на території Хотімлянської селищної ради Вовчанського району Харківської області (колишня адреса: АДРЕСА_1), у тому числі будівлю спального корпусу № 4 (а. с. 5−8, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що спальний корпус № 4 бази відпочинку імені О.В. Соіча належить до житлового фонду, відповідачі вселилися до вказаного приміщення у встановленому порядку у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з ДП «Завод імені В.О. Малишева», були зареєстровані й проживали у спірному приміщенні до закріплення його за ними, іншого житла для проживання не мають і що до нового власника нежитлових приміщень, у тому числі будівлі спального корпусу № 4 бази відпочинку імені О.В. Соіча, перейшли всі права та обов'язки наймодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Особливості правового регулювання найму (оренди) житла визначаються нормами статей 810, 812 ЦК України.

За змістом ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Із системного аналізу ст. ст. 810, 812, 821 ЦК України вбачається, що положення зазначених норм матеріального права підлягають застосуванню виключно до правовідносин, що випливають з договору найму (оренди) житла.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Згідно зі ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

У даному випадку спір виник з приводу виселення відповідачів із приміщення, що розташоване на території бази відпочинку.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції керувався тим, що спальний корпус бази відпочинку, в якому розміщене спірне приміщення, належить до житлового фонду, оскільки рішенням Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 13 жовтня 2005 року зазначений спальний корпус бази відпочинку був зареєстрований як гуртожиток робітників цієї бази, та що відповідно до ст. 814 ЦК України до нового власника житла перейшли всі права та обов'язки наймодавця.

Разом із тим суд залишив поза увагою, що спальний корпус бази відпочинку, в якому проживають відповідачі, відповідно до рішення Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 14 липня 2005 року зареєстрований як нежитлове приміщення та на підставі зазначеного рішення 15 липня 2005 року Хотімлянською сільською радою видане свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі вказаної бази відпочинку та що відповідне рішення Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 13 жовтня 2005 року про реєстрацію зазначеного спального корпусу як гуртожитку прийнято поза межами його компетенції виходячи з вимог ч. 2 ст. 127 ЖК Української РСР, за якою жилі будинки, які використовуються під гуртожитки, підлягають реєстрації у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Вказані помилки апеляційний суд не виправив.

За таких обставин висновки судів, що спірне приміщення входить до складу житлового фонду, не можна вважати правильними, а тому є помилковим твердження судів про те, що спірні правовідносини виникли із договору найму (оренди) житла та регулюються нормами ст. ст. 812, 814 ЦК України, що зазначено у правовій позиції Верхового Суду України у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-6цс15, висновки якого є обов'язковими.

Оскільки апеляційним судом не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, ухвалу апеляційного суду належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: Є.П. Євграфова
В.М. Коротун
О.В. Попович
О.М. Ситнік