Провадження № 22-ц/773/642/15 Категорія: 47 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю: позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представників відповідачів - Лабінської Л.О., ОСОБА_4

третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Держземагенства в Луцькому районі, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_5 про скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та передачу у власність земельної ділянки, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 до Луцької міської ради, ОСОБА_7 про часткове скасування рішення Луцької міської ради, визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Луцької міської ради, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управління Держземагенства в Луцькому районі, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_5 про скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та передачу у власність земельної ділянки - відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 до Луцької міської ради, ОСОБА_7 про часткове скасування рішення Луцької міської ради, визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2015 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що суд постановляючи рішення про відмову в задоволені позову не дав оцінки показам представника Держземагенства в частині визнання ним позову та наявності порушень при виготовлені технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_8, висновки суду про самочинне будівництво господарських споруд ОСОБА_9 та зміну у зв»язку з цим меж земельної ділянки зроблені на припущенні і не відповідають встановленим обставинам справи, не взяв до уваги суд такі твердження позивачів з посиланням на рішення органу місцевого самоврядування №426-р від 18 липня 2002 року та № 30 від 29 січня 2003 року щодо зміни розміру і конфігурації земельної ділянки, що знаходиться в їх користуванні, не враховано судом і обставину наявності у відповідачки двох земельних ділянок розмірами 0,06 га. та 0.0016 га., що призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав в ній зазначених, третя особа на стороні позивача із самостійними вимогами ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Представник відповідача Луцької міської ради - Лабінська Л.О. та представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_4, апеляційну скаргу не визнали та заперечували проти її задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 10 липня 2003 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних частинах житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Даний будинок з господарськими будівлями і спорудами був побудований батьком ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на земельній ділянці площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку, наданій йому рішенням виконкому Луцької міської ради №553 від 16 грудня 1968 року, та якою він користувався на підставі договору про надання у безстрокове користування від 05 березня 1969 року (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_7 є співвласником сусіднього будинковолодіння по АДРЕСА_2.

Рішенням Луцької міської ради №62/67 від 07 липня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право громадян міста на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в тому числі і на земельну ділянку по АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а.с. 35).

Наявність даного спору позивач ОСОБА_2 та третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_2 пов»язують з відмовою органу місцевого самоврядування передати їм у власність земельну ділянку, наданої ОСОБА_10 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1, в тих самих межах та площі, безпідставному, як вони вважають, вилученні частини земельної ділянки за вказаною адресою, необхідної для обслуговування господарських будівель.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3. ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так рішенням Луцького міськрайонного суду від 06 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_5 до Луцької міської ради, управління земельних ресурсів Луцької міської ради, ОСОБА_7 про скасування рішення Луцької міської ради, скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації відмовлено з тих підстав, що після укладення договору дарування 10 липня 2003 року та реєстрації права власності на будинок позивачі не укладали жодних договорів щодо прав на земельну ділянку, у відповідності до ч. 1,2 ст.120 ЗК України, в редакції, яка діяла на момент укладення договору дарування та вищезазначеним рішенням встановлено, що господарські будівлі на межі земельних ділянок сторін у справі були збудовані попереднім власником будинковолодіння ОСОБА_10 самовільно, без відповідного проекту та погодження.

Окрім цього, позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не доведено та не надано відповідних доказів на те, що межі земельної ділянки ОСОБА_7 лінія Б-В, яка є дотичною до їх земельної ділянки, не відповідає раніше встановленим межам та розмірам, не доведено, що самовільно збудовані ОСОБА_10 приміщення цегляного хліва-гаража і металевого гаража, не потягло за собою зміщення межі земельної ділянки, яка перебувала в користуванні ОСОБА_10 та твердження позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про те, що розмір приватизованої земельної ділянки ОСОБА_7 збільшився за рахунок земельної ділянки, якою вони фактично користуються, не прийняті судом до уваги, так як спростовується наявними в справі письмовими доказами, зокрема державним актом на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2. Крім того встановлено, що ОСОБА_11 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 надавалася у безстрокове користування земельна ділянка площею 600 кв. м., фактично площа цієї земельної ділянки на час вирішення спору становить 614,138 кв.м. (а.с.6-37).

Отже, твердження позивача ОСОБА_12 та третьої особи на стороні позивача із самостійними вимогами ОСОБА_5 про те, що рішенням органу місцевого самоврядування №62/67 від 7 липня 2010 року, видачею ОСОБА_7 з подальшою державною реєстрацією правовстановлючого документа про право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га. по АДРЕСА_2 порушуються їх права та те, що надана відповідачці земельна ділянка збільшилася за рахунок частини земельної ділянки попереднього землекористувача ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження і спростовуються наведеними належними та допустимими доказами у справі.

Безпідставними є позовні вимоги про покладення обов»язку на Луцьку міську раду про передачу у власність заявникам земельної ділянки по АДРЕСА_1 в межах і розмірах, встановлених першому власнику вказаного будинковолодіння в 1968 році.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно статей 116, 123 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Ч. 2 ст.118 ЗК України передбачено, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Стаття 155 ЗК України встановлює відповідальність органів місцевого самоврядування за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок, зокрема передбачає визнання такого акту недійсним з відшкодуванням в повному обсязі збитків, завданих внаслідок його видання.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вимог матеріального права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не надано суду доказів в силу ст. 60 ЦПК України, що земельна ділянка ОСОБА_7 лінія Б-В, яка є дотичною до їх земельної ділянки, не відповідає раніше встановленим межам та розмірам та не доведено, що самовільно збудовані ОСОБА_10 господарських будівель не потягло за собою зміщення межі земельної ділянки, яка перебувала в користуванні ОСОБА_10, як і не доведено зменшення площі земельної ділянки наданому останньому у безстрокове користування.

Твердження позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про те, що розмір приватизованої земельної ділянки ОСОБА_7 не відповідає межам і розмірам спростовується наявним в матеріалах справи державним актом на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а.с. 35).

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і їм дана правильна юридична оцінка.

Щодо неможливості отримання позивачами земельної ділянки у власність із-за відмови органу місцевого самоврядування для будівництва і обслуговування житлового будинку та необхідності частини земельної ділянки необхідної для обслуговування господарських будівель і споруд має вирішуватися не у спосіб, обраний позивачами по даній справі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2015 в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді :