Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/2459/15-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 27 Доповідач Зарицька Г. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2015 року

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати недійсним договір позики від 15.02.2015 р. В обґрунтування вимог зазначав, що 15.02.2012 р під психологічним тиском та під впливом обману з боку відповідача ним було написано розписку про позику 2 500 доларів США, яких фактично не отримував. До того ж, в момент написання розписки він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки 14.02.2015 р. впав з драбини, внаслідок чого отримав струс мозку. Враховуючи зазначене, просив позов задовольнити на підставі ст.ст. 203 ч.3, 225 ч.1, 230 ч.1, 231 ч.1 ЦК України.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.203 ЦК особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За положеннями ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч.1 ст.231 ЦК України).

Як видно з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 15.02.2012 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 2500 доларів США, які зобов'язався повернути до серпня 2012 року.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13437,50 грн боргу за вищевказаним договором позики.

За нормами ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги, надав суду копію витягу з медичної картки та посилався на факт притягнення чоловіка відповідача до кримінальної відповідальності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови №9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України позивачу було роз'яснено його права та обов'язки та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Проте, клопотань про призначення судово-психіатричної експертизи позивач не заявляв, доказів про застосування до нього психічного тиску з боку відповідача чи навмисне введення його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину суду не надав, клопотань про їх витребування не заявляв.

До того ж, з матеріалів справи видно, що частину боргу за договором позики в розмірі 1500 доларів США ОСОБА_1 добровільно повернув ОСОБА_2, що свідчить про те, що його волевиявлення при вчиненні правочину було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з вимог ст.ст. 203, 215, 225, 230, 231, 1046 ЦК України та дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову.

Посилання апелянта на довідку лікаря колегія суддів до уваги не бере, оскільки вона не містить інформації про психічний стан особи на момент вчинення правочину, а тому не є належним доказом в розумінні ст.58 ЦПК України.

Та обставина, що чоловік відповідача притягувався до кримінальної відповідальності за ст.191 ч.1 КК України і поніс покарання у вигляді штрафу, про що зазначає апелянт, сама по собі не свідчить про те, при укладенні договору позики відповідач ввела ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, чи застосовувала до нього психічний тиск.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: