Категорія 43 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного підприємства «Бокуд» про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення, -

встановив:

В вересні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись з даним позовом до Вінницького міського суду. В обґрунтування вимог посилались на те, що чоловіку та батьку позивачів ОСОБА_5 23 листопада 1989 року було видано ордер №50 на зайняття разом із членами сім'ї однієї кімнати площею 34,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1. Фактично їх сім'я була заселена в кімнати АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, а вони залишились проживати у квартирі №60 до теперішнього часу.

На їх звернення про вирішення питання про переоформлення особового рахунку і приватизацію квартири, Департаментом житлового господарства м. Вінниці було відмовлено.

Вважають таку відмову безпідставною і просили визнати за ними право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 та зобов'язати Вінницьку міську раду укласти з ними договір житлового найму на вказану квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду від 27 листопада 2014 року позов задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2. Зобов'язано Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_2 договір найму житловим приміщенням АДРЕСА_2, із зазначенням членом сім'ї - ОСОБА_3.

Не погодившись з рішенням відповідач - Вінницька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат ОСОБА_6 заперечують проти вимог апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним та просили залишити його без змін.

Від відповідача - Вінницької міської ради надійшла суду заява про розгляд справи у відсутність представника міської ради, доводи апеляційної скарги вважають обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Представник третьої особи - ПП «Бокуд», що повідомлене в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явився, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і її представника, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням адміністрації та профспілкового комітету Вінницького управління механізації будівництва тресту «Вінницябуд» від 20 жовтня 1989 року дві кімнати площею 34,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 в гуртожитку для малосімейних, в якому проживала сім'я ОСОБА_7, були виділені ОСОБА_5 зі складом сім'ї 4 чоловіки (а.с. 4).

23 листопада 1989 року ОСОБА_5 одержав ордер №50 на вселення в кімнату площею 34,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 в складі сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 При цьому особовий рахунок було відкрито на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01.06.1999 року (а.с. 19). 22.12.2003 року помер ОСОБА_4, а в квартирі залишилися проживати й зареєстровані позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Задовольняючи позов та визнаючи за ОСОБА_2 і ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачам ордер видавався саме на житлове приміщення, що складається з двох кімнат площею 34,4 кв. м., куди вони вселилися в 1989 році і проживають досі. Зазначене приміщення, як підтверджено матеріалами справи, має номер 60.

Так, судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 був прийнятий до комунальної власності територіальної громади м. Вінниці та переданий на обслуговування Приватному підприємству «Бокуд». Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 квітня 2011 року №1013 «Про обслуговування житлового фонду» ПП «Бокуд» визнано виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому фонді, що є комунальною власністю територіальної громади м. Вінниці згідно з переліком.

Довідкою з місця проживання, виданою ПП «Бокуд» від 29 липня 2014 року №1517, підтверджено, що особовий рахунок на ім'я ОСОБА_5 відкрито на кімнату №60, а реєстрація позивачів здійснена в кімнаті №50, особовий рахунок на яку відсутній.

За повідомленням ПП «Бокуд» від 21 листопада 2014 року №76/1, будинок АДРЕСА_2 був прийнятий ним на обслуговування від ТОВ «Житлосервіс». Згідно списків, переданих останнім, особовий рахунок на квартиру 50 в дислокації будинку не значиться. Згідно інвентаризаційної справи в даному житловому будинку кімнати №50 немає. ОСОБА_2 фактично і згідно інвентаризаційної справи проживає в кімнаті АДРЕСА_2, яка складається з двох кімнат житловою площею 34,4 кв.м., нежитлова площа 11,1 кв.м.

Позивач ОСОБА_2 оплачує всі комунальні послуги по даному приміщенню, про що свідчать довідка ПП «Бокуд» від 29 липня 2014 року №1135 (а.с. 14).

Суд першої інстанції дав вірну оцінку доказам й усунув суперечності й неточності в нумерації приміщень будинку, площі житлового приміщення, що займають позивачі, і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вони не можуть бути підставою для відмови у визнанні житлових прав позивачів, так як вони тривалий час і на законних підставах проживають в зазначеному житловому приміщенні, не порушуючи права інших громадян.

Разом з тим, в частині задоволення вимоги позивачів про зобов'язання виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_2 договір найму житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов до висновків, що суперечать обставинам справи й неправильно застосував матеріальний закон.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що будинок АДРЕСА_1 на момент видачі ордеру ОСОБА_5 і зараз є гуртожитком.

Ордер на зайняття двох кімнат в малосімейному гуртожитку, виданий 20 жовтня 1989 року спільним рішенням засідання адміністрації і профспілкового комітету Вінницького управління механізації будівництва тресту «Вінницяпромбуд», тобто в порядку ст. 128 ЖК Української РСР.

Згідно з відповіддю Управління житлового господарства від 21.02.2011 року (а.с.10), даними технічного паспорта, інвентаризаційної справи (а.с. 16-17) житлове приміщення, в якому проживають позивачі, вважається кімнатою номер 60 в гуртожитку, проте складається з двох поєднаних кімнат площею 17,1 і 17,3 кв. м. на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_2.

Згідно з ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, регулює Закон України від 04 вересня 2008 року №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який набрав чинності з 1 січня 2009 року.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності (ст. 1 Закону).

Згідно з ст. 2 Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

Для цілей цього Закону статтею 5 встановлюються такі особливості стосовно використання житлових і нежитлових приміщень у гуртожитках, переданих у власність територіальних громад:

1) передача та прийняття гуртожитків, що є об'єктами державної власності, у власність територіальних громад здійснюється відповідно до Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;

2) передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду;

3) прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою);

4) передача гуртожитків, що є об'єктами приватної власності, у власність територіальних громад здійснюється на договірних умовах відповідно до чинного законодавства;

5) після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, а саме:

а) залишити цілісний майновий комплекс у статусі "гуртожиток" та дозволити приватизацію його житлових і нежитлових приміщень. У цьому випадку здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями згідно з цим Законом;

б) надати цілісному майновому комплексу статус "соціальне житло" та не дозволяти приватизацію його жилих приміщень. У цьому випадку приватизація житлових приміщень гуртожитку не здійснюється (у тому числі й у випадках, передбачених цим Законом), а колишнім законним мешканцям гуртожитку, за їх згодою, надається відповідне соціальне або інше житло;

в) перепрофілювати гуртожиток та використовувати цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку за іншим призначенням. У цьому випадку рада одночасно приймає рішення щодо забезпечення законних мешканців такого гуртожитку іншим житлом згідно із законодавством;

г) знести цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку та вжити заходів щодо будівництва на звільненій земельній ділянці соціального житла або продажу земельної ділянки на аукціоні згідно із земельним законодавством. У цьому випадку рада одночасно приймає рішення щодо забезпечення законних мешканців такого гуртожитку іншим житлом згідно із законодавством;

ґ) знести колишній гуртожиток (відповідний цілісний майновий комплекс) та вивільнити земельну ділянку з наступним її продажем на аукціоні. У цьому випадку особи, на яких поширюється дія цього Закону, підлягають переселенню в інше придатне для проживання людей житло, що належить на праві власності або на праві користування відповідній місцевій раді. Таким особам, за їх згодою, виконавчим органом місцевої ради може бути видана грошова компенсація за взяття ними (їх сім'ями) житла в оренду на певний строк (але не більше одного року). Розмір і порядок видачі зазначеної компенсації визначає кожна місцева рада самостійно відповідно до вимог чинного законодавства та виходячи із власних можливостей;

6) передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування;

7) приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом:

а) безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

б) продажу надлишків загальної площі жилих приміщень громадянам України, які мешкають у них і на яких поширюється дія цього Закону;

8) для приватизації житлових приміщень у гуртожитках використовуються приватизаційні папери - житлові чеки (у порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду") з урахуванням залишкової вартості усіх житлових приміщень, що підлягають приватизації у відповідному гуртожитку.

Органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону; приймають рішення про надання відповідним житловим комплексам статусу «гуртожиток» і одночасно про надання дозволу на приватизацію жилих і нежилих приміщень таких гуртожитків відповідно до цього Закону; здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків майнових комплексів) (безпосереднього чи через визначеного виконавчим органом ради управителя), організовують їх належне обслуговування та ремонт, упорядкування, а також забезпечують утримання та облаштування прибудинкових територій; укладають та розривають договори найому житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад (п. п. 1, 2, 6, 14 ст. 18 Закону).

Отже укладенню договору найому житла у гуртожитку має передувати ряд організаційних і правових заходів, в тому числі прийняття органом місцевого самоврядування гуртожитку у власність відповідної територіальної громади та інших передбачених Законом рішень.

Згідно з ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачами не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідний гуртожиток було передано у власність територіальної громади, а органом місцевого самоврядування залишено за ним статус «гуртожиток» з одночасним прийняттям рішення про надання дозволу на приватизацію.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивачі взагалі зверталися до відповідача із вимогою про укладення договору найому житла в гуртожитку, так як згідно з відповіддю Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 02.09.2014 року (а.с. 11) ОСОБА_2 відмовлено лише у видачі ордеру на кімнати АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що зазначене житлове приміщення не є вільним.

Суд першої інстанції зазначені обставини й виниклі між сторонами правовідносини не врахував, а натомість вирішуючи справу керувався статтями 61-64, 58, 59 ЖК УРСР, тобто правилами надання й користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією), і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Отже зазначена норма права не може бути підставою для зобов'язання Виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти договір найму житлового приміщення з позивачами по справі, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року скасувати в частині зобов'язання Виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_2 договір найму жилого приміщення АДРЕСА_2 із зазначенням членом сім'ї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.