АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9318/2015 Головуючий у 1-й інстанції Марцинкевич В.А.
Доповідач: Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Шиманського В.Й., Семенюк Т.А.

за участю секретаря Круглика В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 рокупредставник позивача звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість станом на 20.11.2014 року за договорами позики в сумі, еквівалентній 16 816 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 4 460 000 грн. та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач позичила у ОСОБА_1 грошові кошти та зобов'язалася повернути їх до 10 червня 2012 року. Проте, відповідач після настання строку свої зобов'язання не виконала.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 15 948 доларів США, що станом на 21 січня 2015 року еквівалентно 251 818 гривням 92 копійкам та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000 гривень. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині відмови у стягненні з відповідача 3 % річних від простроченої до повернення суми скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, це ж рішення в частині визначення розміру належної до стягнення неустойки змінити, визначивши належну до стягнення неустойку за договором позики у розмірі 16 816 доларам США за курсом НБУ на час ухвалення рішення по справі, а в іншій частині залишити без зміни, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що встановлення факту порушення грошового зобов'язання, а точніше його прострочення, і є підставою для стягнення з особи, яка прострочила виконання грошового зобов'язання 3 % річних від простроченої до повернення суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Зазначив, що позивач не оспорює правомірність рішення суду щодо зменшення розміру нарахованої пені. Крім того, з урахуванням судової практики що склалася, та завдань і функцій, які має виконувати неустойка, позивач погоджується до приведення розміру неустойки до розміру заборгованості за позикою як про те зазначено в судовому рішенні. Але ж розмір заборгованості за договором позики не 15000 грн. як про те зазначено в судовому рішенні, а еквівалент 16 816 доларам США.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Задовольняючи первісний позов частково, суд виходив з того, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, заборгованість є не погашеною.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 10 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 6 500,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10.03.2011 року (а.с. 9). 20 січня 2011 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 10.04.2010 року, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 10570,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10.01.2012 року (a.c. 10). 01 квітня 2011 року на підставі розписки відповідач отримав у позивача кошти в сумі 1860 доларів США до 01 січня 2012 року (а.с. 11). 01.08.2011 року на підставі розписки відповідач отримав у позивача кошти в сумі 1440 доларів США до 10 січня 2012 року (а.с.12). В подальшому сторони на підставі додаткових договорів домовились про відстрочення виконання зобов'язань до 10 червня 2012 року (а.с. 22,24).

На виконання вказаних зобов'язань з 30 серпня 2011 року по 18 квітня 2012 року відповідачем було повернуто позивачу кошти в сумі 2020 доларів США (а.с. 13-21, 23).

Офіційний курс долара США стосовно гривні станом на 21 січня 2015 року становить 1578,4755 грн. за 100 доларів США.

Умовами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 626, 530 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Таким чином, вірним є висновок суду про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 15 948 доларів США, що станом на 21 січня 2015 року еквівалентно 251 818 гривням 92 копійкам.

Крім того, оскільки ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2015 року було прийнято відмову ОСОБА_2 від апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року, і рішення в цій частині не оскаржується, воно є таким, що набрало законної сили.

Разом з тим, рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних є необґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовою одиницею України є гривня. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.

Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Таким чином за статтею 625 ЦК України встановлений індекс інфляції ураховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України гривні.

Визначені статтею 625 ЦК України три проценти річних нараховуються за час прострочення від розміру простроченої суми.

Вказана правова позиція висловлена в Постановах Верховного суду України від 01.10.2014 року №6-11цс14 та від 21.04.2010 року.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому потрібно виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Тобто, оскільки договором позики не передбачені відсотки, то позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики (ст. 1048 ЦК України) та три процента річних за прострочення виконання грошового зобов'язання (ч.2 ст. 625 ЦК України)

Позивач здійснив розрахунок 3% річних у розмірі 868 доларів США, що станом на 01.07.2015 року еквівалентно 18 228 грн.

Отже, колегія дійшла висновку, що рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 3% річних підлягає скасуванню і в цій частині колегія ухвалює рішення про задоволення позову .

Апелянт також не погоджується з рішенням суду щодо зменшення розміру неустойки, оскільки розмір заборгованості за договором позики не 15000 грн. як про те зазначено в судовому рішенні, а еквівалент 16 816 доларам США.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних), суд може застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої ст. 551 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі від 03 вересня 2014 року.

Суд першої інстанції, застосовуючи положення вищевказаної статті та стягуючи з відповідача 15 000 грн. неустойки, обґрунтував таке зменшення, а тому колегія суддів погоджується з тим, що наявне право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків .

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і ухвалення рішення про стягнення з відповідача 3% річних.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три процента річних за прострочення виконання грошового зобов'язання скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три процента річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді