Справа № 162/810/15-ц
Провадження № 2/162/140/2015
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
12 жовтня 2015 року селище Любешів.
Любешівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого - судді Глинянчука В.Д.,
з участю секретаря судових засідань Оласюк Л.П.,
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Приватного акціонерного товариства «Стохід» -- Кононенка Д.Є.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном,
15 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Просить суд зобов'язати Любешівський районний сектор Державної міграційної служби у Волинській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному позивачу нежитловому приміщенні по АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 1997 році Закрите акціонерне товариство «Стохід» (далі - ЗАТ «Стохід»), яке згодом змінило свою організаційну форму на Приватне акціонерне товариство «Стохід» (далі - ПрАТ «Стохід»), придбало належні Любешівській ремонтно-будівельній дільниці Відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд» (далі - ВАТ «Волиньрембуд») приміщення по АДРЕСА_1. 08 квітня 2015 року ОСОБА_2 купив у ПрАТ «Стохід» і є власником нежитлового приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1. Відповідачі ж були зареєстровані у вказаному приміщенні як у гуртожитку у зв'язку з їх трудовою діяльністю у ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід». У період з 2006 по 2010 роки ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 звільнились з роботи. Протягом останніх декількох років відповідачі там не проживають, кожен з них має інше житло тощо. Позивач звертає увагу суду, що реєстрація відповідачів у будівлі по АДРЕСА_1 проведена незаконно: вказане приміщення ніколи не належало до житлового фонду та не має статусу гуртожитку; ЗАТ «Стохід» було надано дозвіл на проживання відповідачів без відповідного спільного рішення адміністрації та профкому підприємства, без видачі ордеру на вселення тощо. Відповідачі не бажають самостійно знятись з реєстраційного обліку, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні майном. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 58, 127, 128, 129 Житлового кодексу Української СРС (далі - ЖК УРСР), пункт 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року щодо правового статусу гуртожитку, порядку надання у ньому житлової площі; статті 316, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) про захист права власності.
У письмових заперечення проти позову представник відповідачів ОСОБА_7 вважає позов необґрунтованим, а вимоги позивача незаконними. Звертає увагу, що позивач подає суду неправдиву інформацію щодо передачі 01 квітня 1997 року ВАТ «Волиньрембуд» на користь ЗАТ «Стохід» з подальшим взяттям на баланс майна Любешівської ремонтно-будівельної дільниці, яке знаходилось по АДРЕСА_1. Неправдивість вказаного, на думку представника відповідачів, підтверджується наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області № 156 від 15 травня 2013 року «Про затвердження переліку майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд» та пунктом 5 Переліку, згідно яких передано до статутного фонду ВАТ «Волиньрембуд» зокрема гуртожиток по АДРЕСА_1. У додатку до договору купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року, який укладений між ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід», також згадується про гуртожиток по АДРЕСА_1. Інвентарна картка «Ремстройучастка» № 45, датована 2000 роком, також містить дані про «общежитие РСУ» тощо. Позивачем не надано доказів яким чином гуртожиток, переданий ЗАТ «Стохід», став нежитловим приміщенням, яке згодом придбав ОСОБА_2 Крім цього, подані відповідачами докази, повністю нівелюють тезу позивача, що вони не проживають у спірному житлі. Це спростовується актом обстеження житлово-побутових умов від 15 січня 2014 року, випискою з будинкової книги, квитанціями до прибуткових касових ордерів за 1999-2010 роки, довідкою Любешівської селищної ради про отримання у 2012-2013 роках коштів на паливо, довідкою Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» тощо. ОСОБА_7 вважає, що позивач не обрав чіткого способу захисту свого права відповідно до статті 16 ЦК. Таким чином, представник відповідачів дійшов висновку, що у позивача не було належного права на звернення до суду з цим позовом, а у суду не було законної підстави для відкриття провадження у справі.
ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав. Додав, що перед купівлею у ПрАТ «Стохід» приміщень по АДРЕСА_1 він брав їх в оренду. У цей час там ніхто не проживав, він повісив свої замки тощо. Згодом ОСОБА_4 попросив його покористуватись гаражем, він не заперечував. Через деякий час відповідачі у будівлі, яку вони вважають гуртожитком, почепили свої замки, таким чином порушуючи його право у користуванні та володінні майном тощо. ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 зареєстровані там незаконно, адже вказане приміщення є нежитловим. Разом з тим, позивач вважає, що обрав належний спосіб захисту своїх прав і зняття з реєстраційного обліку відповідачів по АДРЕСА_1 усуне перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні належним йому нежитловим приміщенням.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ПрАТ «Стохід» -- Кононенко Д.Є. проти задоволення позову не заперечив. Додав, що під час підготовки документації для проведення державної реєстрації нерухомого майна ПрАТ «Стохід» було виявлено, що будівля по АДРЕСА_1 не включена до житлового фонду, їй не надався статус гуртожитку тощо. Припускає, що адміністрація Любешівської ремонтно-будівельної дільниці уже у ході експлуатації вказаного приміщення вирішила його використовувати як гуртожиток для працівників. Про те, що згадане приміщення є нежитловими, вказує і цільове призначення земельної ділянки, на якій воно розташоване: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств. Доказів того, що вселення відповідачів здійснювалось за спільним рішенням адміністрації та профкому підприємства, що видавалась відповідні ордери, немає. Проаналізувавши позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 дійшов висновку, що покликання позивача на норми житлового законодавства здійснено у контексті їх недотримання при вселенні відповідачів у приміщенні по АДРЕСА_1. Можливість зняття відповідачів з реєстраційного обліку при документальному підтвердженні припинення права користування приміщенням передбачено у статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Любешівського районного сектору Державної міграційної служби у Волинській області - надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.
Відповідачі, їх представник на перенесену дату судового засідання 09 жовтня 2015 року не з'явились, хоча належним чином повідомлялась про час і місце судового розгляду, будь-яких клопотань суду не подавали.
Враховуючи наведене, за згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі -- ЦПК).
Відповідно до частин 3, 4 статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Свідки позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні показали, що ОСОБА_4 є їх сусідом і проживає у АДРЕСА_2.
Крім цього, сторона позивача доводить, що приміщення по АДРЕСА_1 є нежитловим, а відповідачі зереєструвались там незаконно (а.с. 5, 225, 226, 228-231, 234, 235).
Відповідачі ж вважають, що вони зареєстровані по місцю проживання у гуртожитку (а.с. 94, 97, 100, 101, 103-107).
Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до витягу з Державного реєстру прав та їх обтяжень (а.с. 5) позивач є власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_1. На момент ухвалення рішення у цій справі підстав вважати, що реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказане майно проведена незаконно, немає.
Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані за місцем проживання АДРЕСА_1 (а.с. 13-15), тобто у належному ОСОБА_2 нежитловому приміщенні.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 чинять перешкоди у користуванні його майном і захищає свої майнової права у судовому порядку. Відтак, судження представника відповідачів про відсутність права у позивача на звернення до суду з позовом про захист свого майнового права є помилковим.
Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон -- № 1382-IV) питання реєстрації місця проживання, зняття з реєстраційного обліку належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. У позовній заяві, у ході судового розгляду справи позивач, покликаючись на порушення його права власності, вказував на незаконність реєстрації місця проживання відповідачів у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_1. У зв'язку з цим ставить вимогу про покладення обов'язку на Любешівський районний сектор Державної міграційної служби у Волинській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку, залучивши цей орган до участі у справі лише у якості третьої особи на стороні позивача (а.с. 87, 121).
Крім цього, відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як слідує із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
По суті аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові № 6-57ц11 від 16 січня 2012 року.
Як вбачається з позовної заяви, вимоги щодо права користування відповідачами приміщенням по АДРЕСА_1 позивачем не заявлялись. Посилання суду на одну з обставин, які зазначені у статті 7 Закону № 1382-IV, буде виходом за межі позову та порушенням статті 11 ЦПК.
Слід звернути увагу, що у судовому засіданні судом роз'яснювались позивачу його процесуальні права, зокрема щодо зміни та доповнення позовних вимог, процесуальні наслідки невчинення цих дій тощо.
Резюмуючи наведене вище, суд дійшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
Питання про розподіл судових витрат (а.с. 1, 109) між сторонами слід вирішити відповідно до статті 88 ЦПК. При цьому, у зв'язку з відмовою у позові понесені позивачем витрати стягненню з відповідачів не підлягають. Натомість сплачену ОСОБА_4 суму як судовий збір за подання заяви про забезпечення позову слід стягнути з позивача.
Враховуючи наведене, керуючись статтями 10, 11, 60, 209, 213-215, 224 ЦПК, суд
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов'язання Любешівського районного сектору Державної міграційної служби у Волинській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку місця проживання АДРЕСА_1 -- відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 121 (сто двадцять одну) гривню 80 копійок документально підтверджених судових витрат.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного судового рішення.
Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук