Справа № 199/9701/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

«17» лютого 2015 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Прудченко В.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

за участі представника відповідача - Яріз О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» про зобов'язання вчинення дій, стягнення грошових коштів та про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 16.10.20114 р. він подав до КП "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради заяву (вх.№П-567 від 16.10.2014 р.) із запитом інформації, але до цього часу так і не отримав запитуваної у цій заяві інформації. Разом з тим, на якесь звернення від 16 листопада 2014 р. (вх. КП "Дніпроводоканал" №П-567 від 16.10.2014 р.) надійшов позивачеві лист за вих. №П-567 від 12.11.2014 р. за підписом заступника начальника управління "Водозбут" ОСОБА_3. Утім, як зазначається позивачем при зверненні до суду, він не звертався управління "Водозбут", а ОСОБА_3 не є керівником КП "Дніпроводоканал", то, вочевидь, цей лист не є належною відповіддю на звернення позивача, та дана відповідь є необґрунтованою.

В цьому ж листі ОСОБА_3 також не надана та інформація, яку позивач запитав у своїй заяві від 16 жовтня 2014 р., а згідно норм Закону України "Про інформацію" позивач має право отримати запитану в заяві від 16 жовтня 2014 р.(вх.№П-567 від 16.10.2014 р.) інформацію і ніхто не може обмежувати право у виборі форм і джерел одержання цієї інформації.

Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача набутих ним без достатньої правової підстави грошових коштів в сумі 5 649,33 грн. та відсотків за весь час користування ним цими грошима, про зобов'язання відповідача надати позивачу у повному обсязі достовірну інформацію на його заяву до нього від 16 жовтня 2014 р. (вх.№П-567 від 16.10.2014 р.) і саме у тій формі, в якій позивач прохав її надати, про відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки відповідь на звернення позивача була надана, а в самій відповіді посилання на дату зави позивача від 16.11.2014 р. є опискою, насправді відповідь була дана на заяву позивача від 16.102.014 р.

Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитав свідка ОСОБА_4 та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

16.10.2014 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому у письмовій формі інформацію по кожному місяцю окремо за період з 01.10.2009 р. по 01.10.2014 р. щодо послуг та їх вартості, які надаються відповідачем, утім, відповідач, отримавши цей запит, не надав відповіді по суті поставлених ОСОБА_1 у заяві від 16.10.2014 р. питань.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненням громадян слід розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Статтею 5 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення адресуються, в тому числі, підприємствам, установам та організаціям, незалежно від форм власності, а у зверненні повинно бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, та викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги, а письмове звернення повинно бути підписано заявником із зазначенням дати.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

За ч. 2 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки (ч. 3 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян»).

Як встановлено судом на підставі листа за підписом заступника начальника управління «Водозбут» ОСОБА_3 за вих. №П 567 від 12.11.2014 р., в якості відповіді на цей запит на адресу позивача надійшов цей лист, в якому серед іншого, не має відповіді по суті порушеного у заяві від 16.102.014 р. питання.

Відтак, суд погоджується із доводами позивача щодо того, що має бути надана в повному обсязі інформація, яку позивач запитав у відповідача у своїй заяві до нього 16.10.2014 р., через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про зобов'язання відповідача надати у письмовій формі ОСОБА_1 відповідь на його заяву від 16.10.2014 року.

Що стосується свідчень свідка ОСОБА_4., то її свідчення не спростовують зазначені вище висновки суду, свідок вважала, що надана відповідь відповідає порушених у заяві ОСОБА_1 питань.

Висновок суду щодо наявності підстав для задоволення попередньої вимоги позову не є безумною підставою для замовлення вимоги про відшкодування моральної шкоди, та мають бути встановлені інші чотири складові елементи: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом не встановлено наявності такої шкоди для позивача в результаті дій відповідача.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року N4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п. 3) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, оскільки позивач не надав доказів (ст. 10 та 60 ЦПК України) на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних страждань, через що в задоволенні даної вимоги позову має бути відмовлено.

Що стосується вимоги позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем коштів, відсотків та їх користування, 3% річних тощо, то для суду відсутні підстави для задоволення даної вимоги через ненадання позивачем доказів (ст.ст. 10, 60 ЦПК України) на підтвердження того, що відповідач набув майно позивача або зберіг його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, ч. 3 ст. 88, ст.ст. 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» про зобов'язання вчинення дій та про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов'язати Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» надати у письмовій формі ОСОБА_1 відповідь на його заяву від 16.10.2014 року.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» в дохід держави судовій збір, в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї