АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9866/13-ц 22-ц/774/387/К/15
Справа №212/9866/13-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/387/К/15 Пустовіт О.Г.
Категорія № 5 (4) Доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача за основним позовом ОСОБА_2, представника позивача за основним позовом ОСОБА_3, відповідача за основним позовом ОСОБА_4, представника відповідача за основним позовом ОСОБА_5, представника третьої особи служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради - Грабарчук Олени Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 24 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: Жовтневий районний відділ в місті Кривий Ріг Головного управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області, служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, виселення та стягнення частки оплати за житлово - комунальні послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей виконкому Жовтневої районної у місті ради, про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності та вселення в квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, виселення. Уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції ОСОБА_2 просив суд визнати відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_11 у м.Кривому Розі, усунути йому перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, зняти ОСОБА_4 разом з неповнолітнім ОСОБА_7 з реєстраційного обліку; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 нараховані на неї та неповнолітнього сина житлово - комунальні послуги, які сплачені позивачем у сумі 1269,93 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 09 червня 1998 року ним була придбана квартира АДРЕСА_1 за 4000 гривень, яку 05 жовтня 2011 року він продав за 71754 гривень 30 копійок, що еквівалентно 9000 доларів США. За кошти, отримані від продажу вищезазначеної квартири ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 за 23881 гривень.

08.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син, ОСОБА_7. ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7 були зареєстровані та проживали у спірній квартирі до січня 2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, після чого позивач за основним позовом запропонував відповідачу за основним позовом забрати особисті речі, віддати ключі та знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку, але вона відмовилась. На ОСОБА_4 проводяться нарахування за житлово - комунальні послуги, які вона не сплачує, чим порушує права ОСОБА_2

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення часток у спірній квартирі, визнання права власності та вселення в квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказала, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними була придбана квартира АДРЕСА_3, вартістю 11250 доларів США, що підтверджується договором про співробітництво з агенцією нерухомості "Credo" від 27.09.2011, розпискою про прийом - передачу суми авансу від 27.09.2011 року та розпискою продавця зазначеної квартири - ОСОБА_8 від 10.10.2011 року.

На придбання зазначеної квартири ОСОБА_2 були витрачені кошти у сумі 9000 доларів США, які він отримав від продажу своєї квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4. 2 250 доларів США ОСОБА_4 брала в борг в інтересах сім'ї у своїх батьків, тому вважає, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя та є спільним майном подружжя, у зв'язку з чим, за нею необхідно визнати право власності на 1/4 частку квартири, а за відповідачем - на 3/4 частки квартири.

Крім того, ОСОБА_4 посилалася на те, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, 4 квітня 2014 року він замінив у вхідних дверях квартири замки та не впускає її з сином туди, тому вона просить зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди в користуванні власністю та вселити її з сином до квартири, стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень та виплати на сплату судового збору 243,60 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, виселення та стягнення частки оплати за житлово - комунальні послуги відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності та вселення в квартиру задоволено в повному обсязі.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільним майном подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_5.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_5.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 та малолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкод у користування власністю, вселено ОСОБА_4 з сином до квартири АДРЕСА_5.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень та витрати на сплату судового збору в розмірі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі позивач за основним позовом ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Зокрема, позивач за основним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 не у повному обсязі сплачено судовий збір.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення не взято до уваги положення ЦПК України, Сімейного кодексу України та постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", не враховано, що ОСОБА_4 при зверненні до суду із зустрічним позовом не ставилося питання про визначення дійсної ринкової вартості спірної квартири та вона не просила поділити її в натурі та залишено поза увагою, що спірну квартиру позивач за основним позовом ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу придбав за особисті кошти у сумі 23881 грн., отримані від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві приватної власності, тому спірна квартира не підлягає поділу. Посилання ОСОБА_4 на те, що спірна квартира була придбана за 11250 доларів, на думку апелянта, суперечить положенням п.2.1 договору купівлі-продажу квартири, який позивачем за зустрічним позовом не оспорений.

При задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 в частині вселення її до спірної квартири судом першої інстанції не взято до уваги, що нею не ставилося питання про виділення частки квартири в натурі, оскільки дана квартира є однокімнатною і її поділ в натурі та визначення порядку користування нею є неможливими. Крім того, сумісне проживання позивача і відповідача у спірній квартирі є неможливим, так як між ними постійно виникають сварки. При цьому позов про виплату їй вартості частини спільного майна у порядку ст.365 ЦК України ОСОБА_4 не заявлено.

Крім того, апелянт посилається на те, що твердження відповідача за основним позовом ОСОБА_4 про те, що вона під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 в інтересах сім*ї брала у своєї матері у борг грошові кошти в сумі 2250 доларів США не відповідають дійсності, оскільки 9000 доларів США ОСОБА_2 отримав від продажу належної йому на праві приватної власності квартири, а 2500 доларів США згідно розписки взяв у борг у ОСОБА_9, який підтвердив зазначений факт у судовому засіданні.

Судом при ухваленні рішення не взято до уваги, що відповідач за основним позовом ОСОБА_4 приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_6, тому її твердження щодо відсутності іншого житла є безпідставними.

Також ОСОБА_2 зазначив, що відповідач за основним позовом ОСОБА_4 зареєстрована у спірній квартирі, однак не сплачує за комунальні послуги, які нараховуються, в тому числі, на неї та її сина, у зв'язку з чим, ОСОБА_2 просив стягнути з неї частину оплати за комунальні послуги у сумі 1269, 93 грн.

Крім того, судом неправомірно стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу позивач за основним позовом ОСОБА_2 та відповідач за основним позовом ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 2011 року.

У період шлюбу згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_10 від 14.10.2011року, зареєстрованого в реєстрі № 2034, ОСОБА_2 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_7, житловою площею 17,4 кв.м, загальною площею 31,4 кв.м.

Даний договір купівлі - продажу квартири зареєстрований у КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" 14 жовтня 2011 у книзі № 8 додП -348, запис № 466, на ім'я ОСОБА_2,що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, з моменту розірвання шлюбу відповідач за основним позовом у ній не проживає, комунальні платежі не сплачує, добровільно з реєстраційного обліку знятися не бажає.

Звертаючись із зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 посилалася на те, що спірна квартира була придбана позивачем за основним позовом під час перебування з нею у шлюбі, оскільки нею на придбання квартири було взято у борг у батьків 2250 доларів США, то їй належить право власності на ? її частину, при цьому, ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою.

Відмовляючи у задоволенні основного позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 3 частини 1 та частиною 7 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком. При цьому, відповідно до вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України, судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.1998 року, позивачем за основним позовом ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_8.

Згідно договору купівлі-продажу від 05.10.2011 року позивачем за основним позовом ОСОБА_2 було продано квартиру АДРЕСА_8, яка належала йому на праві приватної власності за 71754, 30 гривень, що еквівалентно 9000 доларів США.

10.10.2011 року між позивачем за основним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9, згідно якого ОСОБА_2 придбав зазначену квартиру за 23881 грн. (а.с.21)

Відповідно до розписки від 10.10.2011 року та розписки про прийом - передачу суми авансу від 27.09.2011 року, продавець спірної квартири ОСОБА_8 отримала за продаж квартири АДРЕСА_9 від ОСОБА_2 загальну суму 11 250 доларів США, що не заперечували сторони по справі у суді апеляційної інстанції.

Згідно розписок від 24.09.2011 року та 07.10.2011 року відповідачем за основним позовом ОСОБА_4 було отримано в борг від ОСОБА_11 суми 400 та 1850 доларів США відповідно.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що матеріалами справи встановлено вартість спірної квартири у сумі 11250 доларів США, що еквівалентно 89692,88 грн., та наявними у ній доказами підтверджено, що під час придбання спірної квартири позивачем за основним позовом ОСОБА_2 було витрачено 9000 доларів США, що еквівалентно 71754,32 грн., особистих коштів, отриманих ним від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності, що не заперечувала ОСОБА_4, а спільних коштів - 2250 доларів США, що еквівалентно 17938,58 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю.

У зв'язку з чим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, квартира є однокімнатною та розподіл її в натурі між сторонами не можливий. З урахуванням розміру сум грошових коштів, витрачених сторонами у справі на придбання спірної квартири, колегія суддів вважає, що поділу між позивачем та відповідачем підлягає 2/10 частини спірної квартири, які належать їм на праві спільної сумісної власності, оскільки 8/10 частин спірної квартири були придбані позивачем за основним позовом ОСОБА_2 за особисті кошти, отримані ним від продажу квартири, що належала йому на праві приватної особистої власності.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про необхідність визнати за відповідачем за основним позовом ОСОБА_4 право власності на 1/10 частину спірної квартири, за позивачем за основним позовом ОСОБА_2 - право власності на 9/10 частин з урахуванням того, що 8/10 її частин належить позивачу за основним позовом на праві особистої приватної власності.

При цьому колегією суддів не беруться до уваги посилання позивача за основним позовом ОСОБА_2 на те, що ним згідно розписки на придбання спірної квартири було отримано в борг у ОСОБА_9 2500 доларів США, оскільки ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що кошти, взяті ним в борг у ОСОБА_9, були витрачені на придбання спірної квартири.

Колегія судів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_4 при зверненні до суду із зустрічним позовом не ставилося питання про визначення дійсної ринкової вартості спірної квартири та вона не просила поділити її в натурі та залишено поза увагою, що спірну квартиру позивач за основним позовом ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу придбав за особисті кошти у сумі 23881 грн., отримані від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві приватної власності, тому спірна квартира не підлягає поділу, оскільки матеріалами справи встановлено, що вартість спірної квартири складала 11250 доларів США, що еквівалентно 89692,88 грн., що не заперечував позивач за основним позовом та підтвердила відповідач за основним позовом по справі, з яких 9000 доларів США, що еквівалентно 71754,32 грн., особисті кошти ОСОБА_2, 2250 доларів США,що еквівалентно 17938,58 грн., спільні кошти сторін у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що твердження відповідача за основним позовом ОСОБА_4 про те, що вона під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 в інтересах сім*ї брала у своєї матері у борг грошові кошти в сумі 2250 доларів США не відповідають дійсності, оскільки 9000 доларів США ОСОБА_2 отримав від продажу належної йому на праві приватної власності квартири, а 2500 доларів США згідно розписки взяв у борг у ОСОБА_9, який підтвердив зазначений факт у судовому засіданні, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, так як позивачем за основним позовом не надано доказів на підтвердження того факту, що отримані ним по розписці грошові кошти в сумі 2500 доларів США витрачені на придбання спірної квартири.

Відповідно до ч. 3 ст.47 Конституції України, ч. 4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири).

Положеннями статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України " Про охорону дитинства" - діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Новаком, у спірній квартирі, крім позивача за основним позовом ОСОБА_2, були зареєстровані відповідач за основним позовом ОСОБА_4 та їх син, ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами у справі склалися неприязні стосунки, внаслідок чого шлюбні відносини між ними припинилися та відповідач за основним позовом ОСОБА_4 зі своїм сином ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2, були змушені виїхати зі спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_4 не проживає за адресою АДРЕСА_12 з вересня 2013 року, причиною є постійні сварки між сторонами, що підтверджується заявами до Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Крім того, ОСОБА_2 змінив замок на вхідних дверях квартири, що не заперечувалось в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2

Вищенаведені обставини свідчать про те, що позивач за основним позовом ОСОБА_2 чинить перешкоди відповідачу за основним позовом ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою.

Крім того, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/10 частину спірної квартири, що дає їй право безперешкодно користуватися нею.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у спірній квартирі та виселення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сумісне проживання позивача і відповідача у спірній квартирі є неможливим, так як між ними постійно виникають сварки, при цьому позов про виплату ОСОБА_4 вартості частини спільного майна у порядку ст.365 ЦК України нею не заявлено, питання про виділення частки квартири в натурі не ставилося, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки ОСОБА_4, як власник 1/10 частини спірної квартири, має право на усунення перешкод у користуванні власністю та поділу частини квартири, як спільної сумісної власності подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач за основним позовом ОСОБА_4 приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_6, тому її твердження щодо відсутності іншого житла є безпідставними, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки висновків суду не спростовують та не є підставою для відмови ОСОБА_4 в усуненні їй перешкод у користуванні спірною квартирою.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласники відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Стаття 160 ЖК України передбачає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтвердили сторони у судовому засіданні, відповідач за основним позовом, будучи зареєстрованою у спірній квартирі, не мешкає у ній з липня 2013 року, однак зареєстрована, тобто зберігає своє право користування спірною квартирою, при цьому нарахування комунальних послуг на спірну квартиру здійснюється на неї та неповнолітню дитину.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині.

Посилання суду на те, що ОСОБА_4 також оплачує комунальні послуги, не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_12 в цій частині, оскільки ним на підтвердження позовних вимог надано квитанції про сплату комунальних послуг у зазначений ним період за нього, ОСОБА_4 та неповнолітнього сина.

Крім того, відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за основним позовом ОСОБА_2 у період з липня 2013 року по липень 2014 року згідно квитанцій у рахунок оплати комунальних послуг сплачено 1207,66 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 частини витрат на комунальні платежі та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на комунальні послуги за період з липня 2013 року по липень 2014 року у сумі 603,82 грн., оскільки згідно рішення суду від 12 вересня 2013 року шлюбні відноситни сторони у справі припинили з липня 2013 року.

Стягуючи з позивача за основним позовом на користь відповідача за основним позовом витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн., суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 88 ЦПК України та виходив з того, що відповідачем документально підтверджені судові витрати в розмірі 3000 грн.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно положень ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов*язаних з розглядом цивільних справ.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Положеннями статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов*язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Як вбачається з матеріалами справи, згідно договору на представництво інтересів від 10.02.2014 року інтереси відповідача ОСОБА_4 у даній справі представляв адвокат ОСОБА_5

Відповідно до акту підтвердження виконання та прийняття робіт по договору про надання юридичних послуг загальний розмір винагороди адвоката згідно розрахунку розміру витрат складає 3000 грн., з яких: вивчення нормативних актів 1 год., вивчення постанови Пленуму ВСУ 30 хв, консультації відповідача 1,30 год., складання процесуальних документів 3,30 год.

Згідно квитанції відповідачем адвокату ОСОБА_5 було сплачено 3000 грн. за надання правової допомоги.

Матеріалами справи встановлено, що адвокат ОСОБА_5 приймав участь у судових засіданнях протягом 3,48 год.

Оскільки вартість вивчення та аналіз судової практики представником відповідача у розумінні положень ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" не підлягають відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, приймаючи до уваги участь ОСОБА_5 в судових засіданнях та складання ним процесуальних документів, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 885,68 грн. - пропорційно частині задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення частини оплати за комунальні послуги та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_3 спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири, а за ОСОБА_2 - на ? частини квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення; позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення частини оплати за комунальні послуги задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 частину оплати за комунальні послуги за період з липня 2013 року по липень 2014 року у сумі 603 грн. 82 коп., позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності задовольнити частково; визнати 2/10 частини квартири АДРЕСА_10, загальною площею 31,4 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_10, загальною площею 31,4 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/10 частин квартири АДРЕСА_10, загальною площею 31,4 кв.м. Рішення суду в частині розміру суми витрат на правову допомогу, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, змінити, зменшивши його з 3000 грн. до 885 грн. 68 коп. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 24 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення частини оплати за комунальні послуги та задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_3 спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири, а за ОСОБА_2 - на ? частини квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення частини оплати за комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 частину оплати за комунальні послуги за період з липня 2013 року по липень 2014 року у сумі 603 (шістсот три) грн. 82 коп.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати 2/10 частини квартири АДРЕСА_10, загальною площею 31,4 кв.м., спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_10, загальною площею 31,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/10 частин квартири АДРЕСА_10, загальною площею 31,4 кв.м.

Рішення суду в частині розміру суми витрат на правову допомогу, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, змінити, зменшивши його з 3000 грн. до 885 (восьмиста восьмидесяти п'яти) грн. 68 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: