Справа №583/3091/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мовчан Н. В.
Номер провадження 22-ц/788/116/15 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області, виконавчого комітету Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області

про скасування рішень, скасування державного акту про право власності на землю, визнання майна спільним сумісним майном, визначення ідеальних часток в майні, -

в с т а н о в и л а :

20.08.2014 р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що спірне майно було набуте нею з відповідачем під час шлюбу, -

просила визнати житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,81 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 об'єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Визнати, що ідеальні частки подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у цьому майні складають по 1/2 частині за кожним та визнати за нею, ОСОБА_3, право власності на 1/2 частину у зазначеному нерухомому майні.

30.10.2014 р. ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, змінивши підстави позову та збільшивши коло відповідачів по справі, вказавши поряд з ОСОБА_4 відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, Карпилівську сільську раду Охтирського району Сумської області та виконавчий комітет Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області. Посилаючись на те, що спірне майно являється майном колгоспного двору та що вона (позивачка), ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 набули право власності на це майно в рівних частках як члени колгоспного двору, просила суд:

визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Карпилівської сільської ради від 27.02.1992 р. та від 20.10.1993 р. "Про оформлення прав власності на жилі будинки в сільській місцевості" про визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на жилі будинки за адресою АДРЕСА_1

скасувати свідоцтва про право особистої власності від 15.02.1999 р., видані виконавчим комітетом Карпилівської сільської ради на ім'я ОСОБА_4 на жилі будинки за адресами АДРЕСА_1

визнати незаконним та скасувати рішення Карпилівської сільської ради від 22.12.1998 р. про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,81 га за адресою АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21.04.1999 р. на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4;

визнати об'єктами спільного сумісного майна ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6:

-будинковолодіння (садибу) по АДРЕСА_1 зі складовими житлового будинку «А» із сінями «а» із житловими кімнатами і приміщеннями, сараю-літньої кухні «Б» з прибудовою «б», погребу «пг», огорожі №1(хвіртка), 2 (ворота), 3 (паркан);

-будинковолодіння (садибу) по АДРЕСА_1 зі складовими житлового будинку «А-1ж» із житловими кімнатами і приміщеннями, прибудови «а» (веранда), прибудови «а1» (тамбур), навіс «а11»;

-земельну ділянку площею 0,81 га за адресою АДРЕСА_1;

визначити, що ідеальні частки ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у зазначеному майні складають по 1/4 частині за кожним;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини вказаних домоволодінь та земельної ділянки, приймаючи до уваги, що діти відмовились від своїх часток на її користь.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 з часу його існування мав статус колгоспного двору до часу його припинення у законодавчому порядку. Головою колгоспного двору на час його припинення була бабуся відповідача - ОСОБА_7, а позивачка, її чоловік ОСОБА_4 та їх діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - не були членами колгоспного двору. Відповідно до ст.ст. 17, 18 Закону України "Про власність" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За наведених підстав суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачка не набула право власності на частку у нерухомому майні, яке знаходиться на адресою по АДРЕСА_1.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на частку у нерухомому майні, яке знаходиться по АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини відносно названого майна виникли після 15 квітня 1991 року, під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, поділ такого майна здійснюється відповідно до Сімейного кодексу України, тому підстави для задоволення позовних вимог про поділ цього майна як майна колгоспного двору відсутні, що не позбавляє позивачку, як зазначив суд першої інстанції, права звернутися до суду з іншим позовом щодо захисту свого права власності на спірне майно, але з інших правових підстав, ніж були зазначені у позові від 30 жовтня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що з наведеними висновками суду повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що як на підставу для задоволення позову про визнання права власності на частку у спірному майні, поданого до суду 20 серпня 2014 року (за яким була винесена ухвало про відкриття провадження у справі), позивачка посилалась на те, що спірне майно було набуте нею та відповідачем ОСОБА_4 під час перебування них у шлюбі.

30 жовтня 2014 року позивачка подала до суду позовну заву про збільшення позовних вимог, у якій як на підставу для задоволенні позову про визнання за нею права власності на частку у спірному майні посилалась на те, що спірне майно являється майном колгоспного двору і вона, будучи членом колгоспного двору, набула право власності на його частку.

Таким чином вбачається, що позов про визнання права власності на частку у спірному майні позивачка обґрунтовувала тим, що приймала участь у його набутті. При цьому позивачка зазначала дві правові підстави для задоволення позову.

Слід зазначити, що діюче законодавство ( ст.119 ЦПК України) не передбачає обов'язку позивача називати у позові норму матеріального права, якою регулюються спірні правовідносини, а при вирішенні спору суд керується обставинами, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а не посиланнями позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Під підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти відповідно до ст. 119 ЦПК обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку, як зазначалось, суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини

Колегія суддів звертає увагу і на те, що 30 жовтня 2014 року позивачка подала до суду позовну заву про збільшення позовних вимог і не відмовлялась від раніше заявлених позовних вимог. Ухвалою суду від 13 жовтня 2014 року була залишена без задоволення заява представника позивачки про залишення без розгляду частини позовних вимог, а саме, в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у цьому майні ( ас. 59, 75).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_3 пояснила, що для неї немає принципового значення за якими нормами матеріального права буде розглянутий її позов, заяву про збільшення позовних вимог вона подавала з урахуванням правової допомоги, яку їй надавав її представник, проте вона вважає, що має право розраховувати на задоволення позову повністю або частково, оскільки спірне майно набувалося нею під час шлюбу з ОСОБА_4.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновки суду про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивачка не заявляла позову про визнання за нею права власності на частку у спільно набутому під час шлюбу з відповідачем майні (за нормами Сімейного кодексу України) - суперечать матеріалам справи, оскільки такий позов був поданий позивачкою до суду 20.08.2014 р. До того ж, як зазначалось вище, при вирішенні спору суд має керуватися обставинами, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а не посиланнями позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на спірні правовідносини.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову. При цьому виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 1988 року позивачка - ОСОБА_8 уклала шлюб з відповідачем - ОСОБА_4 та змінила прізвище на "ОСОБА_4" (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 05.11.1988 р.) (а.с.5) .

У шлюбі у сторін народилися діти: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_5.), та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 80, 83, 84).

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_3 пояснила, що після одруження вона з чоловіком проживали в с. Миколаївка, у будинку батьків чоловіка. У 1989 році у них народилася донька ОСОБА_5, потім вони переїхали на проживання у с. В'язове. У 1991 році вона з сім'єю повернулася проживати у с. Миколаївку до батьків чоловіка. Перед переїздом з с. В'язового продали земельну ділянку її бабусі, а на виручені кошти вирішили побудувати будинок в с. Миколаївка Охтирського району.

У АДРЕСА_1 проживала бабуся відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 Батьки чоловіка вирішили забрати ОСОБА_7 проживати до себе, а в будинок бабусі переселити сім'ю сина - ОСОБА_4

01 вересня 1991 року вона та її чоловік, ОСОБА_4, були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (копії паспортів позивачки та відповідача ОСОБА_4, копія будинкової книги та записи в погосподарських книгах) (а.с. 4, 31, 88, 138-140 ).

Представник Карпилівської сільської ради Охтирського району в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що раніше, здійснюючи реєстрацію осіб за місцем проживання, зазначали с. Карпилівка без посилання на вулицю та номер будинку, однак сторони не заперечували, що були зареєстровані саме по АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка не набула права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1, при цьому виходить з наступного.

З технічного паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що за названою адресою будинок було побудовано у 1963 р. (а.с. 10).

Судом першої інстанції було встановлено і названих обставин сторони не заперечують, що в погосподарських книгах Карпилівської сільської ради за період з 1986-2000 роки адреса домогосподарств не зазначена, однак, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та пояснення осіб, які брали участь у справі, встановлено, що будинок, у якому проживала ОСОБА_7, має адресу АДРЕСА_1.

З погосподарської книги Карпилівської сільської ради за 1986-1990 роки вбачається, що за весь названий період та станом на 01 січня 1991 року господарство по АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_7, яка була єдиним членом колгоспного двору (а.с.87, т. 2 ас. 8).

З погосподарської книги Карпилівської сільської ради за 1991-1995 роки вбачається, що господарство по АДРЕСА_1 продовжувало рахуватись як колгоспний двір. У цьому періоді членами колгоспного двору записані ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_6. ОСОБА_7 викреслена як голова колгоспного двору; внесений запис про те, що головою колгоспного двору є ОСОБА_4 (а.с.88, т. 2 ас. 10)

З погосподарської книги Карпилівської сільської ради за 1996-2000 роки вбачається, що станом на 01.01.1996 р. господарство по АДРЕСА_1 продовжувало рахуватись як колгоспний двір. У списку членів господарства рахувались ОСОБА_4 - голова господарства, ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_6(а.с.89)

На підставі рішення виконкому Охтирської районної Ради народних депутатів від 20 квітня 1989 року № 77 20 вересня 1989 року було видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, відповідно до якого жилий будинок по АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 (реєстр. № 77 від 10.10.1989 р.) ( ас. 167).

Рішенням Карпилівської сільської ради Охтирського району від 27.02.1992 р. за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 її звільнено від обов'язків голови колгоспного двору по АДРЕСА_1 та вирішено рахувати головою названого колгоспного двору ОСОБА_4 (а.с. 168).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3. На час смерті ОСОБА_7 проживала у своєї доньки, що підтверджується довідкою Карпилівської сільської ради № 281 від 28.10.2014 р. та даними погосподарської книги господарства батьків відповідача ОСОБА_4 (а.с. 102, 160-161).

На підставі рішення виконкому Карпилівської сільської Ради народних депутатів від 27 лютого 1992 року ОСОБА_4 15 лютого 1999 року було видане свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, відповідно до якого ОСОБА_4 належить жилий будинок по АДРЕСА_1 ( т. 1 ас. 7).

Зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7, вбачається, що спадщину прийняла її донька - ОСОБА_11 (мати відповідача), якій було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) ( т.2 ас. 3-6).

Таким чином вбачається, що господарство по АДРЕСА_1 якнайменше, з середини 1980-х років і до часу його припинення у законодавчому порядку мало статус колгоспного двору. Головою колгоспного двору та єдиним його членом до часу припинення колгоспного двору у законодавчому порядку була ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу УРСР (1963) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про власність", яка набула чинності з 15 квітня 1991 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року N 15) :

положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. …

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. …

Таким чином вбачається, що відповідно до ст.ст. 17, 18 Закону "Про власність" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що головою та єдиним членом колгоспного двору до часу його припинення у законодавчому порядку була ОСОБА_7, то з набуттям чинності Закону України "Про власність" ( з 15 квітня 1991 року ) саме ОСОБА_7 набула право власності на майно бувшого колгоспного двору, в тому числі на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1.

Після ж смерті ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3) належне їй на день смерті майно підлягало спадкуванню за правилами розділу УІІ ЦК УРСР.

Під час розгляду справи позивачка не надала доказів про те, що до 15 квітня 1991 року вона була членом колгоспного двору по АДРЕСА_1 та набула право власності на його майно. Крім того, діти позивачки (ОСОБА_5 та ОСОБА_6) у даній справі самостійних позовних вимог не заявляли, а їх заяви про те, що належну їм частку у спірному майні вони "уступають" позивачці - не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

За наведених обставин позов ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у бувшому майні колгоспного двору, тобто у житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1, - не підлягає задоволенню.

Стосовно спору відносно житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції були встановлені наступні фактичні обставини.

На підставі рішення Карпилівської сільської ради народних депутатів № 14 від 27.03.1992 р. чоловік позивачки - ОСОБА_4 отримав дозвіл на будівництво нового жилого будинку, у зв'язку з чим йому була виділена частина земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується копією названого рішення, копією будівельного паспорту від 18.12.1992 р. та Актом виносу в натурі меж земельної ділянки (т.1 а.с.158, 163-166).

25 вересня 1996 року був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідно до якого за цією адресою знаходяться житловий будинок "А-1ж", веранда "а", тамбур "а1", навіс "а11" ( т. 1 ас. 12-15).

15 лютого 1999 року ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ( реєстр. № 158 від 15.02.1999 р.) (а.с. 11).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 не заперечував, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 побудовані ним та позивачкою під час їх шлюбу, мають статус спільного майна подружжя та визнав заявлений до нього позов про визнання за позивачкою права власності на ? частину цього майна (журнал судового засідання від 16.09.2014 р., т.1 ас. 32) .

Відповідно до ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 підлягає задоволенню, оскільки назване майно було набуте нею з відповідачем ОСОБА_4 під час шлюбу, а їх частки у цьому майні є рівними.

У зв'язку з цим свідоцтво про право особистої власності від 15 лютого 1999 року, видане виконавчим комітетом Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області на ім'я ОСОБА_4 на жилий будинок за адресою АДРЕСА_1, підлягає визнанню частково недійсним, на ? частину.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Карпилівської сільської ради від 27.02.1992 р. та від 20.10.1993 р. "Про оформлення прав власності на жилі будинки в сільській місцевості", яким було визнане за ОСОБА_4 право особистої власності на жилі будинки за адресою АДРЕСА_1. При цьому колегія суддів виходить з того, що :

- визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 не порушує прав позивачки;

- визнання за одним з подружжя права особистої власності на жилий будинок по АДРЕСА_1, який є об'єктом спільної сумісної власності майна подружжя, також не суперечить вимогам діючого законодавства, проте це не позбавляє можливості іншого з подружжя ставити у майбутньому питання про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у цьому майні.

Вирішуючи інші позовні вимоги, заявлені у справі, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається рішенням четвертої сесії ХХІІІ скликання Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області від 22 грудня 1998 року ОСОБА_4 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,81 га за адресою АДРЕСА_1. На підставі названого рішення ради ОСОБА_4 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року ( т.1 ас. 16, т.2 ас. 32-34).

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на виділеній у власність ОСОБА_4 земельній ділянці площею 0,81 га розташовані два житлові будинки з господарсько-побутовими будівлями, які мають адреси : АДРЕСА_1. Наведене, зокрема, вбачається з Плану забудови земельної ділянки; технічних паспортів на житлові будинки по АДРЕСА_1; Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року; технічних звітів по складанню державних актів на право приватної власності на землю; Плану розміщення земельних ділянок с. Миколаївка; будівельного паспорту ( т. 1 ас. 7, 8-15, 16, 45-51, 163-165).

Виділення ОСОБА_4 єдиним масивом земельної ділянки під дві окремі садиби - № 63 та № 63-а, імовірно, було викликане тим, що за наявними в той час правовстановлюючими документами саме він рахувався єдиним власником названих садиб.

Проте, приймаючи до уваги, що, як встановлено, позивачка являється співвласником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1, колегія суддів вважає, що наявність названого рішення ради від 22 грудня 1998 року та наявність Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року порушує права позивачки, оскільки вона, як співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1 має рівні права з ОСОБА_4 на отримання у користування чи приватну власність земельної ділянки під цим житловим будинком .

Приймаючи до уваги невизначеність конкретних розмірів земельної ділянки, яка виділялась під садибу по АДРЕСА_1, колегія суддів вважає, що підлягає задоволенню позов про визнання незаконним та скасування рішення четвертої сесії ХХІІІ скликання Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області від 22 грудня 1998 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,81 га за адресою АДРЕСА_1 та про визнання недійсним та скасування виданого відповідачу Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1. Вищеназване рішення від 22 грудня 1998 року Карпилівська сільська рада Охтирського району Сумської області прийняла з порушенням вимог ст.ст. 30, 42 Земельного кодексу України, чинного на час прийняття цього рішення.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, пп. 3, 4 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Визнати частково, на ? частину, недійсним свідоцтво про право особистої власності від 15 лютого 1999 року, видане виконавчим комітетом Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області на ім'я ОСОБА_4 на жилий будинок за адресою АДРЕСА_1.

Визнати незаконним та скасувати рішення четвертої сесії ХХІІІ скликання Карпилівської сільської ради Охтирського району Сумської області від 22 грудня 1998 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,81 га за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 виданий на ім'я ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку "А-1ж", веранди "а", тамбур "а1", навіс "а11".

В іншій частині у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -