УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Нікопольського відділення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» про визнання дій (бездіяльності) неправомірними та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), Нікопольського відділення ПАТ «КБ «Надра», ТОВ «Кредит Колекшн Груп» про визнання дій (бездіяльність) неправомірними та відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що 28 грудня 2006 року між нею та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», укладений договір № 78004041 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки, відповідно до якого позивачці був наданий кредит у вигляді ліміту в розмірі 5 000 грн. В січні 2008 року вона погасила всі платежі за кредитом. Працівник банку сказав їй, що заяву на закриття кредитної картки писати не треба, оскільки строк дії картки закінчився. Починаючи з січня 2009 року від ТОВ «Кредит Колекшн Груп» їй почали надходити листи з вимогами сплатити заборгованість за кредитним договором, яка становила 4 718 грн 96 коп. Вважає такі дії неправомірними, оскільки заборгованості вона не має.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що дії з боку відповідачів у вигляді надіслання вимог про сплату заборгованості не встановлюють для позивача будь-яких обов'язків, крім рекомендації сплатити заборгованість за кредитом. Крім цього, постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року встановлено, що працівник ВАТ «КБ «Надра» ОСОБА_5 оформив кредитну картку на ім'я позивачки та скористався нею, а тому відповідачі нараховували відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що між ВАТ «КБ «Надра», яке змінило назву на ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено Договір № 78004041 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки від 20 грудня 2006 року. Сума кредитних коштів - 5 000 грн, відсоткова ставка - 36 % річних строком на один рік.

Відповідно до п. 9.4.7 договору держатель картки зобов'язаний повернути картку банку при розірванні чи закінченні терміну дії договору, а також за вимогою банку.

Відповідно до п. 10.2 договору, якщо держатель не повідомив про бажання розірвати (припинити) договір за 20 календарних днів до закінчення строку дії основної картки, картка автоматично перевиписується банком, а договір вважається продовженим на наступний строк.

Відповідно до п. 8.8 договору клієнт несе відповідальність за виконання умов договору.

Із матеріалів справи та з постанови Нікопольського міськрайонного суду від 28 квітня 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачувався в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, з якої вбачається, що саме менеджер ВАТ «КБ «Надра» ОСОБА_5 оформив кредитну картку на ім'я ОСОБА_3 на суму кредиту 5 000 грн і користувався нею.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з даною організацією в трудових відносинах, і шкода заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків слід розуміти виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також робота, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Згідно з абз. 1 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.К. Гримич О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.В. Ступак