Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №235/86/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Токарєв А.Г.
Провадження №22-ц/778/3961/15 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.

Судді Дашковська А.В.,

Кримська О.М.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 24 жовтня 2014 року між ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено угоду фінансового лізингу №01/14-00130, відповідно до якої відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - автомобіль Nissan Juke та передати його йому у строки та на умовах передбачених вищенаведеним договором.

Відповідно до умов п. 1.7 цього договору, позивачем була сплачена сума у розмірі 21 781 грн. на рахунок наданий відповідачем по справі. Як він розумів, ця сума була сплачена як організаційні витрати на оформлення автомобілю, а саме - збору за реєстрацію автомобілю, збору в пенсійний фонд.

Зазначає, що договір фінансового лізингу був укладений ним у місті Тернопіль. При укладенні договору, працівник відповідача по справі пояснив йому, що після укладення цього договору та сплати грошей у якості організаційних витрат, він отримає автомобіль та буде сплачувати у подальшому лізингові платежі, а після сплати вартості автомобілю, вказаний автомобіль буде оформлений у його власність. Вказана передача автомобілю, як він зрозумів, повинна була бути здійснена на протязі двох тижнів після сплати платежу.

Вказує, що після тривалого очікування вирішив звернутися за допомогою до юриста, та у юридичній фірмі йому пояснили суттєві умови договору лізингу після чого він розумів різницю між тим що обіцяли у компанії та про що був укладений договір. Так, відповідно до умов договору, п. 1.7 автомобіль йому передадуть на протязі 120 днів за умови сплати 50% від вартості автомобілю.

Проте, за межами договору залишились наступні питання - чи є відповідач власником автомобілю який він зобов'язався передати позивачу та чи має відповідач право здійснювати діяльність у сфері лізингу.

З метою з'ясування цих питань позивач надіслав листа до відповідача, на який відповідач йому не відповів та не надав жодної інформації.

У грудні 2014 року позивач отримав лист від відповідача від 27 жовтня 2014 року, в якому зазначено, що відповідач по справі радий вітати його у компанії та пропонує сплачувати платежі. Даний лист ніким не підписаний, на ньому не вказано прізвище директора, та не вказано іншу посадову особу яка підготовила та направила цього листа.

Вказує, що після отримання цього листа позивач остаточно зрозумів що його права споживача порушені та вирішив звернутися з цього приводу до суду.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати порушеними його права споживача при укладенні договору фінансового лізингу від 24 жовтня 2014 року № 01/14-00130, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в частині ненадання достовірної інформації про виробника послуг - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та предмету лізингу - автомобілю Nissan Juke; розірвати договір фінансового лізингу від 24 жовтня 2014 року № 01/14-00130, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; зобов'язати ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повернути йому суму у розмірі 21 781 грн..

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано порушеними права споживача ОСОБА_2 при укладенні договору фінансового лізингу від 24 жовтня 2014 року № 01/14-00130, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в частині ненадання достовірної інформації про виробника послуг - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та предмету лізингу - автомобілю Nissan Juke.

Розірвано договір фінансового лізингу від 24 жовтня 2014 року № 01/14-00130, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

Зобов'язано ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повернути ОСОБА_2 суму у розмірі 21 781 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп..

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 про визначення територіальної підсудності справ, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Від позивача ОСОБА_2 надійшли заперечення та доповнення до заперечень на апеляційну скаргу, в яких просить суд відхилити апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.74-78).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем порушень Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансовий лізинг», допущених відповідачем при укладенні договору фінансового лізингу №01/14-00130 від 24.10.2014 року, які відповідно до ст.. 10, п. 5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.. 638 ЦК України, ст.. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання вищеназваного договору на надання послуг та повернення сплачених коштів.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на таке.

Встановлено, що 24 жовтня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №01/14-00130, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а.с.7-13).

Відповідно до п. 1.1 предметом лізингу по даному договору є автомобіль Nissan Juke (а.с.14-15).

Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до даного договору ( а.с.14), який є його невід'ємною частиною (п. 1.2 договору).

Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на Лізингоодержувача згідно з умовами даного Договору (п.1.5 договору).

Умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) визначені розділом 9 Договору.

Зокрема, пунктами 9.2. та 9.5. передбачено, що набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати Лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п. 9.1. даного Договору, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати Лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Розмір лізингових платежів та графік їх погашення вказані в додатку № 1 та додатку №2 до договору (а.с.14-15).

24 жовтня 2014 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 21 781 грн. комісії за організацію та оформлення договору (а.с.14).

Твердження позивача, що відсутність достовірної інформації про надання послуг лізинговою компанією спричинило укладання договору, який не має необхідних споживачеві властивостей є неприйнятними.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, тобто позивач мав реальну можливість ознайомитися з умовами договору, зокрема щодо предмету договору, порядку і розмірів сплати комісій та інших платежів за договором.

Названі обставини підтверджують досягнення сторонами всіх, викладених в договорі умов та позивач погодився на укладання договору саме на викладених у договорі умовах та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору.

Позивач звертаючись до суду вважає, що всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України, як і в договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету в обсягах, визначених законом. Так, у зазначених договірних документах, предметом лізингу визначено: Nissan Juke, що не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки він не визначений індивідуальними ознаками (не вказано який це саме транспортний засіб і чи це взагалі транспортний засіб, стан (новий, чи бувший у використанні), модель, комплектацію рік випуску, колір тощо).

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізин» встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

У договорі визначено терміни, які використовуються в договорі, зокрема предметом лізингу - є транспортний засіб, зазначений в п.1.1 даного договору фінансового лізингу (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.).

Додатком № 3 від 24 жовтня 2014 р. до договору (специфікація) зазначена марка та модель предмету лізингу (а.с.85).

В п. 14.9 Лізингодавцем договору передбачено, що підписуючи цей договір, Лізингоодержувач ознайомлений та попереджений про всі особливості, недоліки, потенційну небезпечність яку предмет лізингу може принести життю, здоров'ю або майну Лізингоодержувача та інших осіб або привести до пошкодження самого предмету лізингу

Твердження позивача про те, що він немає достатньої інформації стосовно повноважень відповідача щодо надання послуг фінансового лізингу, спростовуються матеріалами справи.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» окреслено, що виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Матеріали справи свідчать, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»має право на надання послуг фінансового лізингу, оскільки згідно з довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11.09.2012 року ФЛ № 486, ТОВ «ЛК « Автофінанс» взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу ( а.с.36).

Також позивач зазначає про відсутність в умовах договору вказівки щодо найменування продавця товару, у якого лізингодавець повинен придбати товар, що є порушенням його прав як споживача.

Колегія суддів не погоджується з твердженням щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством.

Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару.

У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що Продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору.

Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Посилання позивача на те, що при отриманні відповідачем коштів від нього, не вказано який вид платежу було здійснено спростовуються матеріалами справи.

Статтею 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми.

Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно із ч. 2 ст. 16 названого Закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, стаття 16 Закону не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній лізингових платежів та диспозитивно унормовує правовідносини сторін договору фінансового лізингу щодо можливості визначення складу лізингових платежів при його укладенні на власний розсуд.

У додатках №1 та №2 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 217810,00 грн., викупна вартість, авансовий платіж 50%, сума щомісячного платежу, комісія за організацію (10%) тощо ( а.с.14,15)

Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні в сумі 21 780 грн., що визначено умовами договору ( а.с.14)

Доводи позивача про те, що оскільки у договорі не зазначені всі істотні умови, передбачені для даного виду договору, а тому договір має бути розірваний у судовому порядку, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів лізингу в односторонньому порядку, тобто, передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору.

Відповідно до п. 10.11 Договору лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Суд першої інстанції не врахував, що умови будь-якого договору повинні відповідати як загальним, так і спеціальним нормам чинного законодавства. В разі, якщо умовами договору не врегульовано будь-які випадки відповідальності сторін, то така відповідальність настає на підставі норм закону.

Окрім того, лізингоодержувач не позбавлений можливості щодо ініціювання перед лізингодавцем внесення змін та доповнень до умов договору.

Права та обов'язки як лізингодавця так і лізингоодержувача, окрім договору, який містить в собі 14 самостійних розділів, що регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки сторін договору, ще закріплені в ст.. ст.. 10 , 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Таким чином, колегія суддів, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, надані сторонами докази, приходить до висновку, що договір фінансового лізингу від 24 жовтня 2014 року № 01/14-00130 між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» містить істотні умови, встановлені законом; вчинений у письмовій формі, а тому є укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог та відсутні підстави, визначені договором та законом щодо його розірвання.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, та які доводять обґрунтованість його позовних вимог, правові підстави для висновку про порушення його прав як споживача при укладені договору та наявності підстав для розірвання договору, повернення сплачених коштів відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: