ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/464/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2015 р.Дарницький районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Шклянки М.П.

при секретарі Калініченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду «Плесо» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу про звільнення її з роботи, поновлення її на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. При цьому посилалась на те, що вона працювала в КП «Плесо» з 1995 року протягом 19 років. Згідно наказу по підпрємству від 19.03.2014 року було передбачене наступне звільнення працівників у зв'язку з скороченням штату. 20 березня позивачка отримала попередження про наступне вивільнення з посади в зв'язку з скороченням штату працівників. Позивачці запропоновано для переведення на вибір дві посади, які позивачка вважає неприйнятними, некваліфікованими та низькооплачуваними та від яких вона відмовилась. Питання про надання згоди на її звільнення розглядалось на розширеному засіданні профспілкового комітету, рішенням якого, було запропоновано позивачці звернутись до адміністрації з проханням працювати на займайній посаді або запропонувати їй іншу посдау. .07.2014 року позивачку було звільнено з займаної посади, в зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників. Таке звільнення позивачка вважає незаконним, в зв'язку з тим, що її звільнення було проведено без законних підстав та з порушенням встановленого порядку і процедури вивільнення працівників, встановленого трудовим законодавством, а саме звільнення проведено без згоди профспілкового комітету, не було запропоновано позивачці іншу наявну роботу і посаду, які були вакантними на підприємстві. В зв'язку з цим позивачка просила суд винести рішення, яким визнати наказ про її звільнення незаконним, поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю посилаючись на обставини, викладені в позові. Позивачка ще раз наголосила на тому, що вона пропрацювала на даному підприємстві 20 років, порушень трудової дисципліни вона ніколи не допускала, посадові обов'язки виконувала сумлінно натомість адміністрація відповідача звільняючи її з роботи не врахувала її безперервний стаж на даному підприємстві та наявність у неї декількох освіт, не запропонували їй достойну її знань та стажу роботи посаду для переведення.

Представник відповідача, в судовому засіданні, проти позову заперечував, пояснив, що звільнення позивачки було проведено з дотриманням всіх встановлених законом вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, встановленими наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.1ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочння чисельності або штату працівників.

Ч.2 вказаної статті визначено, що звільнення з підстав, передбачених у п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка була прийнята на роботу до ДКП «Плесо» 27.10.1995 року відповідно до наказу №6-к від 27.10.1995 року на посаду провідного спеціаліста служби інформаційного, інженерного та адміністративного забезпечення.

Протягом роботи на даному підприємстві, позивачку неодноразово було переведено на інші посади.

23.12.2013 року, відповідно до наказу №248-к/тр від 03.12.2013 року, позивачку, у зв'язку зі змінами у штатному розписі, переведено на посаду інженеру відділу утримання очисних споруд служби утримання очисних споруд та обслуговування насосних станцій.

01.07.2014 року наказом №129 к/тр від 01.07.2014 року, позивачку було звільнено з займаної посади в зв'язку з скороченням штату працівників, на підставі п.1ст.40 КЗпПУкраїни (а.с.8-11)

В судовому засіданні встановлено, що підставами для проведення скорочення на КП «Плесо» були необхідність оптимізації структури підприємства в зв'язку з відсутністю необхідного бюджетного фінансування та інші несприятливі фактори та кризові явища, які були та є в Україні та впливають на виплату заробітної плати за рахунок бюджетних коштів.

Про недостатність коштів для оплати праці, КП «Плесо» 22.01.2014р. повідомляло свого розпорядника коштів та збереження природного середовища виконавчого органу київської міської ради (КМДА), що підтверджується копією листа №116 від 22.01.2014р (а.с.157).

Наслідком чого стали зміни в організації виробництва і праці, введені наказом КП «Плесо» №28 від 19.03.14р. «Про затвердження змін до штатного розпису», відповідно до якого посади інженера, на якій працювала позивачка ОСОБА_2 була виключена з штатного розпису КП «Плесо» (а.с.44-47).

Згідно довідки начальника відділу кадрової роботи КП «Плесо» від 02.10.2014р. було скорочено 3 заступників Генерального директора, 44 працівника, переведено на нижчі посади 23 працівника, переведено на сезонні посади з постійних 103 працівника (а.с.103).

Також довідкою начальника відділу кадрів КП «Плесо» зазначено, що станом на 28.01.2015р. в відділі утримання очисних споруд працює 4 працівника.

Посади інженера (на якій працювала Позивачка) та технолога є скороченими.

Вказане свідчить про те, що з моменту виключення з штатного розпису посади інженера, на якій працювала позивачка ОСОБА_2, до відділу утримання очисних споруд інших посад не вводилося та інших працівників не приймалося.

Позивачку ОСОБА_2 особисто під її розпис, було попереджено про наступне вивільнення 20.03.2014р (а.с.51), тобто заздалегідь до її звільнення..

Таким чином повністю дотримано вимоги ст.. 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно цієї ж ст.49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Судом достовірно встановлено, що при врахуванні переважного права позивачки залишення на роботі, враховувалося наступні обставини, які є загальними та рекомендованими для врахування, та передбачені ст.42 КЗпП України, а саме за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації переважне право для залишення на роботі при скороченні чисельності або штату мають: сімейні - за наявності 2 і більше утриманців; особи, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівники з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві; працівники, які навчаються у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах без відриву від виробництва; учасники бойових дій, інваліди війни та особи, на яких поширюється чинність Закону України від 22 жовтня 1993 р. "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; автори винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівники, які дістали на цьому підприємстві трудове каліцтво або професійне захворювання; особи з числа депортованих з України протягом 5 років з часу повернення на постійне місце проживання в Україну; працівники з числа колишніх військовослужбовців строкової військової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу - протягом 2 років з дня звільнення їх з служби.

В процесі вирішення питання скорочення посади позивачки, враховувалась інформація з особової картки ОСОБА_2, відповідно до якої остання одружена, має дочку 26 років та сина 16 років, з чого видно, остання має на утриманні разом з чоловіком тільки сина віком 16 років, що підтверджується довідкою начальника відділу кадрової роботи та з спеціальних питань. (а.с.41).

З метою залишення позивачки на роботі, останній 20.03.2014р. та 01.07.2014р. пропонувалися вакантні посади (а.с.51,55). Серед запропонованих посад була посада «Менеджер зв'язків з громадськості», яка повністю задовольняла вимогам позивачки з окладом 4840 грн. (а.с.56), але позивачка відмовилася від запропонованих посад, про що власноручно написала на пропозиціях.

Відповідно до статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) профспілки, членом якої є працівник. Рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

Профспілкою КП «Плесо» 06.05.2014р. (а.с.26-,27) розглядалося подання адміністрації підприємства про звільнення ОСОБА_2 (а.с.52) за наслідками якого, було надано рекомендацію - запропонувати ОСОБА_2 звернутись до адміністрації підприємства з проханням працювати дачі на займаній посаді або розглянути питання перевести на рівноцінну посаду з не меншим посадовим окладом.

Заборона чи відмова в проведенні звільнення ОСОБА_2 профспілкою не надавалася.

Службовою запискою профспілкового комітету КП «Плесо» від 08.08.2014р. роз'яснено, що у разі, якщо в рішенні немає обґрунтованої відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки (а.с.59).

Таким чином, профспілковий комітет КП «Плесо» 08.08.2014р. підтвердив, що не мав заперечень з скорочення відповідної посади та не заперечував проти звільнення позивачки.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем при звільненні позивачки був повністю дотриманий порядок її звільнення, в зв'язку з чим позов ОСОБА_2 частині визнання наказу про її звільнення, поновлення на роботі та оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_2 відсутні будь які підстави відшкодування моральної шкоди.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди., завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, в разі відсутності порушень прав працівника, відсутні й підстави відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст 40,42,49-2,235,237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму ВСУ №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року , ст.ст. 15, 57, 59, 209, 212, 215, 218, ЦПК України, суд - ,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду «Плесо» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: