Справа 688/1389/15-ц
№ 2/688/459/15
Рішення

іменем України

17 серпня 2015 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Никитюк К.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради про виселення та за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про заборону вчинення певних дій,

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради про виселення.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28.03.2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 120000,00 грн. строком до 28.03.2028 р. Згідно заяви ОСОБА_4 валюту кредиту змінено з валюти гривня на валюту долар США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 28.03.2008 р. уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 33,90 кв.м, житловою площею 17,50 кв.м. яка розташована в м. Шепетівка, вул. Гастелло, буд. 5. кв. 24, що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. У звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.10.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. А тому, просив виселити з квартири АДРЕСА_1 відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі.

У подальшому позовні вимоги уточнив, просив виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 з квартири АДРЕСА_2, зі зняттям з реєстраційного обліку в Шепетівському УДМС України в Хмельницькій області.

ОСОБА_4, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про заборону вчинення певних дій.

В обґрунтування позовних вимог послалися на те, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.10.2012р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 24 загальною площею 33,9 кв.м, в будинку № 5 по вул. Гастелло в м. Шепетівка, що належить ОСОБА_4 17.03.2015 р. ОСОБА_4 отримав повідомлення банку від 24.02.2015 р., відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» має намір продати належну йому квартиру АДРЕСА_3. Вказують, що належна ОСОБА_4 квартира є їх єдиним житлом, використовується як місце постійного проживання, а тому не може бути відчужена відповідно до положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", протягом дії цього Закону. На підставі ч. 2 ст. 368 ЦК України просили заборонити ПАТ КБ «Приватбанк», протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", вчиняти будь-які дії стосовно відчуження предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Вказані позови ухвалою суду обєднані в одне провадження.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, позов ОСОБА_4, ОСОБА_2 не визнав, пояснивши, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не обмежено права кредитора на проведення дій щодо підготовки предмету іпотеки до проведення реалізації, в тому числі не обмежено право на виселення, попередження боржника про такі заходи тощо.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів позов не визнали, пояснивши, що під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» банк не має права реалізовувати предмет іпотеки та виселяти з квартири її мешканців. Іншого житла відповідачі не мають. Заявлений ними позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання повторно не зявилася, причини неявки суду не повідомила та не надала інформації щодо її адреси, належним чином і своєчасно повідомлена про час та місце судового розгляду відповідно до вимог ч. 5, ч. 6 ст. 74 ЦПК України.

Представник третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради у судове засідання не зявився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» належить задовольнити частково, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2 слід відмовити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.10.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 15.11.2012 року, в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №НМС0СІ від 28.03.2008 року в розмірі 53325,72 доларів США, шо на день постановлення судового рішення, виходячи з офіційного курсу Національного банку України становить 426232 грн. 47 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру №24 загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. в будинку №5 по вул. Гастелло в м. Шепетівка Хмельницької області, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2008р., із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем, з отриманням банком витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною відповідно до п. 1.4 Іпотечного договору від 28.03.2008 року на підставі акта незалежної оцінки нерухомого майна. В позові про виселення відмовлено.

В спірній квартирі зареєстровані та проживають власник ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, його дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, син дружини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, спільний син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, сестра дружини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, які відмовляються звільнити квартиру.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Отже, правовідносини, повязані з виселенням є похідними від передбаченої Законом України «Про іпотеку» процедури стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 18.03.2015 р. (справа № 6-39цс15).

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Спірні правовідносини підпадають під дію цього Закону, оскільки кредит відповідач отримав в іноземній валюті на споживчі цілі - придбання квартири, яку передав в іпотеку, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м, використовується як місце постійного проживання відповідача та у його власності немає іншого нерухомого майна.

Враховуючи те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» був прийнятий з метою захисту житлових прав громадян України, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовується вищевказаний Закон, який встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій».

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що названий Закон встановлює, що протягом його дії не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

Таким чином, під час дії цього Закону не може відбуватися як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і примусове виселення мешканців з квартири.

Вказана правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах №6-44 цс 15 від 25.03.2015 року, №6-46 цс 15 від 15.04.2015 року, № 6-57цс 15 від 27.05.2015 року, №6-58цс 15 від 27.05.2015 року, 6-333 цс 15 від 10.06.2015 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.03.2008р., що міститься в матеріалах справи, квартира АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_4 з розстроченням платежу за рахунок кредиту банку. Вказані обставини підтверджуються також кредитним договором та договором іпотеки, проти цього не заперечували й сторони.

Малолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані в квартирі після укладення іпотечного договору, тому будь-яких речових прав щодо спірного нерухомого майна на час укладення правочину не мали і мати не могли. Крім того, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, виселення батьків малолітнього без нього, тобто залишення проживання дитини в спірному будинку без батьків призведе до порушення вищевказаної правової норми.

Таким чином, позов ПАТ «Приватбанк» в частині виселення відповідачів з квартири, що придбана за рахунок банківського кредиту підлягає задоволенню із зазначенням того, що рішення суду про виселення не підлягає виконанню під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (ст. 217 ЦПК України). Вказане відповідає основному принципу здійснення судочинства - справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11).

Таким чином, рішення суду про виселення відповідачів з квартири є підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання, тому вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Посилання представника відповідачів на те, що банком було недотримано вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а саме невручення письмової вимоги про виселення з житлового приміщення, що є підставою для відмови у позові, не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № 898-IV), і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Таким чином, задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Обставини щодо отримання чи неотримання письмових вимог про виселення не мають правового значення для вирішення спору, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру здійснено на підставі рішення суду, а оскільки відповідачі разом з малолітніми дітьми відмовляються звільнити квартиру, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки, тому останні підлягають виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення.

Посилання представника відповідачів на відсутність у м. Шепетівка жилих приміщень для тимчасового проживання, не тягне припинення виселення громадян з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій є самостійною законодавчо закріпленою підставою, що встановлює відстрочку на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки. При цьому, в даному випадку, обставина наявності такої відстрочки встановлюється не відповідним судовим рішенням, а встановлюється безпосередньо імперативними вимогами означеного нормативно-правого акту, а саме Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». А тому, така законодавча закріплена відстрочка у вигляді мораторію не потребує свого додаткового підтвердження відповідним судовим рішенням.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_4, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про заборону вчиняти будь-які дії стосовно відчуження предмета іпотеки, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 217 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд

вирішив:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради про виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 з квартири АДРЕСА_2.

Рішення суду про виселення не підлягає виконанню під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у сумі 81 грн. 20 коп. з кожного.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про заборону вчинення певних дій відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, без участі якої проголошено рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.Ю. Цідик