Справа № 367/7676/14-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д. С.
Провадження № 22-ц/780/2311/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 20.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Голуб С.А., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 04 липня 2008 року ОСОБА_3. перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16 жовтня 2013 року на підставі рішення суду. Від шлюбу в них є дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні. Батько дитини постійної участі у вихованні доньки не приймає, її фізичним та духовним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Зазначали, що з метою оздоровлення та розширення світогляду і духовного розвитку дитини, ОСОБА_3- мати дитини, ОСОБА_4 - баба дитини та ОСОБА_5 - дід дитини, мають намір виїжджати за кордон з дитиною, однак відповідач безпідставно не надає дозволу на такі виїзди, що, на думку позивачів, суперечить інтересам дитини.

Посилаючись на викладене, позивачі, з урахуванням уточнення позовних вимог, просили надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньої дитини ОСОБА_6 у супроводі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період з 20 лютого 2015 по 25 серпня 2015 року до наступних країн: Республіка Білорусь з перебуванням не більше 15 днів, Туреччина, Єгипет та Болгарія з перебуванням у цих країнах не більше 21 дня та дозволити позивачам оформити документи, необхідні для тимчасового виїзду з України малолітньої дитини ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_2 в період з 20 лютого 2015 по 25 серпня 2015 року до наступних країн: Республіка Білорусь з перебуванням не більше 15 днів, Туреччина, Єгипет та Болгарія з перебуванням у цих країнах не більше 21 дня.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України у супроводі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 в період з 20 лютого 2015 року по 25 серпня 2015 року до наступних країн: Республіка Білорусь, Туреччина, Єгипет, Болгарія. Дозволено позивачам без згоди батька ОСОБА_2 оформити документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини ОСОБА_6 з України в період з 20 лютого 2015 року по 25 серпня 2015 року до наступних країн: Республіка Білорусь, Туреччина, Єгипет, Болгарія.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов та, надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини і оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон, суд першої інстанції виходив із положень ст.27 Європейської Конвенції про права дитини, статей 150, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 та дійшов висновку, що відповідач своєю незгодою позбавляє дитину права на належний рівень життя і відпочинок, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, та діє всупереч інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 04 липня 2008 року ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2013 року.

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем ОСОБА_3. та знаходиться на її утриманні.

Встановлено, що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є дідом і бабою дитини ОСОБА_6 (а.с.49).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 листопада 2014 року стягнуто з відповідача аліменти на користь ОСОБА_3. на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сумі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 29 липня 2014 року до повноліття дитини.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2014 року позивач ОСОБА_3 направила на адресу відповідача ОСОБА_2 лист, в якому просила його надати їй нотаріально завірений дозвіл на тимчасові виїзди їх доньки ОСОБА_6 за кордон у період з 20 грудня 2014 року по 30 серпня 2015 року та дозвіл на оформлення документів, необхідних для виїзду з України (а.с. 46,47). Вказаний лист відповідач отримав 10 грудня 2014 року (а.с.48), однак залишив його без реагування.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, наявні підстави та умови для надання позивачам дозволу на її тимчасовий виїзд з України та оформлення для цього проїзних документів з визначенням конкретного часу та країн перебування, без згоди та супроводу батька дитини, який чинить перешкоди у такому виїзді.

Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суперечить його правам та інтересам дитини, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3. не довела необхідність в надані дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, є необґрунтованими, оскільки спростовуються наявними у справі доказами, яким судом дана належна правова оцінка відповідно до ст.212 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді