Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 332/757/15-ц Головуючий у 1 інстанції Мєркулова Л.О.
Провадження № 22-ц/778/4548/15 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І..,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

у лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В позові зазначав, що 24.06.2004 року на підставі наказу № 517 від 24.06.2004 року ОСОБА_3 було прийнято лікарем санаторію-профілакторію ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім.С.Орджонікідзе».

03.10.2013 року на підставі наказу № 248 о/л від 03.10.2013 року її було звільнено з посади лікаря санаторію-профілакторію на підставі п.5 ст.36 КЗпП України у зв'язку з переведенням в ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя».

04.10.2013 року на підставі наказу № 456 від 04.10.2013 року її було прийнято на

посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у зв'язку з переведенням.

21.01.2015 року на підставі наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 178 від 21.01.2015 року її було звільнено з посади лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає, що її звільнення з посади лікаря було проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та грубим порушенням її прав як працівника, а наказ № 178 від 21.01.2015 року підлягає скасуванню з наступним поновленням її на роботі та стягнення з відповідача - ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

20.11.2014 року начальник медичної частини санаторію-профілакторію ТОВ

«Соціальні ініціативи Запоріжжя» Снігірьова О.В. та начальник відділу з праці та кадрів

Семерова М.А. повідомили позивача про зміну організаційної структури та штатного

розкладу працівників даного закладу та про те, що посада лікаря, на якій працювала

позивач, скорочується і для неї маються наступні вакансії: лікаря-кардіолога, медичної

сестри та гардеробник-прибиральник службових приміщень спортивного манежу на

сезонну роботу.

21.11.2014 року Снігірьовою О.В., Семеровою М.А. та профгрупоргом ОСОБА_6 було складено акт про запропонування їй трьох вакантних місць.

Вона надала особисту згоду на переведення її на посаду лікаря-кардіолога, про що 21.11.2014 року поставила особистий підпис під графою «погоджений на переведення».

Але, в акті від 21.11.2014 року про запропонування ОСОБА_3 вакантних місць підпис головного лікаря санаторію-профілакторію Резник Ю.І. було поставлено заздалегідь.

26.11.2014 року вона звернулась з заявою до директора ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» Мішок С.М. про надання згоди на її переведення на вакантну посаду лікаря-кардіолога.

Розглянувши її заяву головний лікар Резник Ю.І. заперечував тому, що вона не має право працювати лікарем-кардіологом, оскільки в неї немає кваліфікації за спеціалізацією «Кардіологія».

Вважає, що відповідальним працівникам ТОВ «Соціальні ініціатив» було відомо, що вона не має документів та досвіду роботи за спеціалізацією «Кардіологія» та за загальними правилами вони не мали права пропонувати їй переведення на посаду лікаря-кардіолога.

Начальник відділу за праці та кадрів Семерова М.А. запропонувала їй за власні кошти пройти навчання по спеціалізації «Кардіологія».

Підставою для розірвання трудового договору з позивачем є її невідповідність запропонованій посаді лікаря-кардіолога, на яку вона ще не була переведена.

Для проходження навчання по спеціалізації «Кардіологія» вона 28.11.2014 року подала документи до Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти МОЗ України» на проходження навчання по спеціалізації «Кардіологія».

06.12.2014 року нею було надано начальнику відділу з праці та кадрів Семеровій М.А. довідку від 01.12.2014 року за № 297, із якої вбачається, що вона проходить цикл навчання по спеціальності «Кардіологія».

Коли вона пройшла більшу частину курсу навчання по спеціалізації «Кардіологія», то дізналася, що 21.01.2015 року її було звільнено з посади лікаря TOE «Соціальні ініціативи Запоріжжя» за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із зміною організації виробництва праці.

19.12.2014 року позивачем було отримано повідомлення від ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» за підписом головного лікаря Резнік Ю.І., в якому її було повідомлено, що в строк до 13.12.2014 року товариство не отримало від неї документів, що підтверджують кваліфікацію лікаря-кардіолога.

Вважає, що в першу чергу власник чи уповноважений ним орган повинен запропонувати працівнику роботу, яка відповідає роду його діяльності і тільки при відсутності такої роботи працівнику може бути запропонована інша робота. Тому вважає, що її звільнення відбулось без дотримання вимог п.1 ст.40 КЗпП України.

До винесення наказу (розпорядження) № 178 від 21.01.2015 року про припиненню трудового договору (контракту) позивач надала особисті письмові пояснення наступного змісту: з наказом про звільнення не погоджується, так як при ознайомлені позивачу була запропонована вакансія кардіолога при умові проходження спеціалізації за власні кошти. Для проходження спеціалізації «Кардіологія» вона у грудні 2014 року брала відпустку за 2014 рік та у січні 2015 року у зв'язку з простоями, внаслідок чого вона могла відвідувати цикл навчання по спеціалізації «Кардіологія».

На момент звільнення вона була членом профспілки і її звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя».

Жодного повідомлення про день та час розгляду профспілковим комітетом про доцільність її звільнення вона не отримувала, своїх письмових пояснень профспілкового комітету з приводу її звільнення не надавала.

Звільняючи її, відповідач порушив і порядок проведення розрахунку з працівником по сумі виплати вихідної допомоги, так як на день звільнення ці суми їй не були виплачено.

Згідно довідки, виданої відповідачем сума до виплати їй за період з 01.08.2014року по 21.01.2015 року становить - 18 001,92 грн., а тому сума вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку становить 3 000 грн. (18 001,92 : 6 місяців).

Крім цього, розмір середньої її зарплати за останні два відпрацьовані календарні місяці роботи становить 4 523,15 грн. (3502,32 + 5 543,98грн. : 2). Середньоденна зарплата становить 4 523,15 грн. : 21 робочий день=215,39 грн. (за 1 день).

У своїх уточненнях позовних вимог від 06.04. 2015 p., 20.05.2015 p. ОСОБА_3 вказала, що розмір її середньої зарплати за останні два відпрацьовані календарні місяці, що передують звільненню складають: 1949,61 грн. + 3 502,32 : 2= 2 725,97 грн.

Середньоденна зарплата становить 2 725,97 грн. : 21 робочий день = 129,80 грн. за 1 день).

З часу її звільнення з 21.01.2015 року по 25.05.2015 року пройшло 87 днів, і тому середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.1.01.2015 року

25.05.2015 року буде складати: 129,80грн. х 87 днів = 11 292,60 грн.

Вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2015 року по 20.05.2015 p., але не менше 11292,60 грн.

Внаслідок звільнення з порушенням трудового законодавства були порушені її трудові права та завдано моральну шкоду у зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв'язків.

На даний час, вона в силу свого віку, не може знайти роботу, таким чином позбавлена можливості заробляти собі кошти на життя.

Тривале порушення відповідачем її прав викликало у неї відчуття незахищеності від протиправних посягань, погіршились стосунки в сім'ї та взаємовідносини з оточуючими людьми, що призвело до розладу сімейних відносин та відносин з родичами та близькими.

Позивач вважає, що сума в 10 000 гривень буде достатньою для відшкодування спричиненої їй моральної шкоди і відновлення її психологічного стану.

У своєму позові та в уточнюючих заявах від 06.04.2015 p., 20.05.2015 року, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» № 178 від 21.01.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; поновити її, ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21.01.2015 року на роботі на посаді лікаря Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» та стягнути з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2015 року по день постановлення рішення суду але не менше ніж 11 292,60 грн., а також стягнути з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» № 178 від 21.01.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 з 21.01.2015 року на роботі на посаді лікаря ТОВ«Соціальні ініціативи Запоріжжя».

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2015 року по день постановлення рішення суду, але не менше ніж 11 292,60 грн.

Виплату заробітної плати проведено за вирахуванням податку на прибуток і інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» в дохід держави 243,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.06.2004р. наказом №517 ОСОБА_3 була прийнята лікарем санаторію-профілакторію ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім.. С. Орджонікідзе». Наказом №248 від 03.10.2013р. ОСОБА_3 було звільнено з посади лікаря на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв»язку з переведенням в ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя». Наказом №456 від 04.10.2013р. ОСОБА_3 було прийнято на посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у зв»язку з переведенням. Наказом №104 від 03.11.2014р. «Про зміни в організації виробництва та праці в санаторії-профілакторії», скорочено дві посади лікаря, на однієї з цих посад працювала ОСОБА_3 Розпорядженням від 21.11.2014р. №672/1 ОСОБА_3 було ознайомлено про наступне звільнення та актом повідомленням про пропонування вакантних місць від 21.11.2014р. ОСОБА_3 було запропоновано посади: лікар-кардіолог, медична сестра та гардеробник-прибиральник службових приміщень спортивного манежу (сезонна робота). ОСОБА_3 з запропонованих посад було вибрано посаду лікаря-кардіолога і заявою від 26.11.2014р. про це було повідомлено директора ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» Мішок С.М. Однак, наказом №178 від 21.01.2015р. ОСОБА_3 було звільнено з посади лікаря відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, при цьому, суд виходив з того, що звільнення позивача було проведено з порушенням встановленого нормами трудового законодавства порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

За приписами ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначено ст.49-2 КЗпП України.

Так, ч.3 цієї статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають з'ясуванню обставини, пов'язані з тим чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відтак, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові № 6-40цс15 від 1 квітня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, після ознайомлення ОСОБА_3 з розпорядженням про майбутнє звільнення від 21.11.2014р., їй було запропоновано вакантні посади: лікар-кардіолог, медична сестра та гардеробник-прибиральник службових приміщень спортивного манежу (сезонна робота). Актом від 21.11.2014р. було зафіксовано про вибір позивачем посади лікаря-кардіолога. Акт підписали головний лікар санаторія-профілакторія Резник Ю.І, начальник відділу по праці та кадрам Семерова М.О. та профгрупорг ОСОБА_6 (т.1 а.с. 19). Посилання відповідача про те, що він не знав про відсутність у позивача кваліфікації в області кардіологія, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки саме на відповідача покладається обов»язок запропонувати вакантні посади у зв»язку з майбутнім звільненням, які б відповідали освіті вивільненого працівника. Більш того, акт про запропоновані посади був підписаний начальником відділу по кадрам, яка в силу своїх обов»язків повинна знати біографію працівників. Згідно копії заяви ОСОБА_3 від 26.11.2014р. позивач зверталася до відповідача з проханням про переведення її на постійне місце роботи на вакантну посаду лікаря-кардіолога (т.1 а.с. 18). У зв»язку з пропонуванням відповідачем та вибором позивачем посади лікаря-кардіолога, ОСОБА_3 за свій рахунок пройшла курси підвищення кваліфікації для отримання кваліфікації кардіологія, які успішно закінчила 05.03.2015р., про що видано сертифікат (т.1. а.с. 10).

Проте в порушення вимог ч.2 ст. 40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України відповідач не перевів позивача на вказану вакантну посаду, натомість прийняв на роботу іншого працівника.

Зазначених обставин, встановлених судом першої інстанції відповідач не спростовує.

Крім того, при звільненні не було отримано згоди на звільнення ОСОБА_3 від профспілкового комітету.

Посилання апелянта на те, що профспілковий комітет не дав згоди на звільнення, оскільки позивач не була його членом, не підтверджується належними доказами.

Отже суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді лікаря та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 11 292,60 грн. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Що ж стосується доводів апелянта в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки факт порушення відповідачем трудових прав працівника є встановленим, а відтак і наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, слід виходити з того, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути адекватною компенсацією за порушення трудових прав, що їх зазнала позивач та визначений з врахуванням ступеня вини відповідача у заподіянні цієї шкоди. При цьому колегія суддів виходить з того, що сам факт ухвалення судового рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відповідною сатисфакцією за порушення трудового законодавства при звільненні позивача.

На переконання колегії суддів визначену до відшкодування судом першої інстанції суму слід зменшити до 1 000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.303,307,309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2015 року у цій справі в частині відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди змінити, зменшивши суму відшкодування з 5000 грн. до 1000 грн.

В решті рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2015 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: