Справа № 371/858/15 Головуючий у І інстанції Капшук Л.О.
Провадження № 22-ц/780/5060/15 Доповідач у 2 інстанції Антоненко В. І.
Категорія 26 15.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Гуля В.В., Воробйової Н.С.,

за участю секретаря - Бобка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 10 квітня 2014 року погодився на надання позики відповідачу. Договір позики було укладено у формі розписки. Відповідно до договору він передав відповідачу в борг кошти в сумі 4500 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 18 квітня 2014 року. Оскільки до цього часу борг відповідачем не повернуто, просив стягнути з нього в судовому порядку кошти в сумі 176964 гривні 03 копійки, з яких 101439 гривень 86 копійок - сума позики, 41737 гривень 76 копійок - втрати від інфляції, 3093 гривні 22 копійки - проценти за користування коштами, 30693 гривні 19 копійок - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Заперечуючи проти позову, відповідач пред'явив зустрічні вимоги до позивача про визнання договору позики недійсним. Зустрічні вимоги обґрунтував тими обставинами, що грошових коштів від позивача він не отримував. Підставою написання розписки вказав ті обставини, що позивач вимагав повернення частини коштів за договором на виконання проектних робіт від 17 липня 2013 року, мотивуючи свою позицію тим, що він не уклався у строки, визначені договором, і на підставі п. 5.2.1. був зобов'язаний сплатити пеню. Зустрічну позовну заяву одночасно мотивував посиланням на помилку щодо природи укладеного правочину та вчинення правочину під впливом обману.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 липня 2015 року позови залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині його позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 10 квітня 2014 року відповідач написав та передав позивачу розписку, за змістом якої зобов'язався повернути йому кошти в сумі 4500 доларів США у строк до 18 квітня 2014 року. У разі неповернення коштів у вказаний строк зобов'язався оплатити штраф у розмірі 5 відсотків від суми боргу за 5 календарних днів просрочки (а.с. 11, 81). Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання за договором позики.

Ухвалюючи рішення про залишення первісного позову без задоволення, суд виходив з положень ст.ст. 207, 1046, 1047 ЦК України та прийшов до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, зміст розписки стосувався інших договірних правовідносин, що склались між сторонами, обставини щодо передання позивачем коштів у борг відповідачу не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З огляду на положення статей 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, та доводи сторін, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.

На думку суду першої інстанції додана на підтвердження укладення договору позики та його умов розписка відповідача про зобов'язання повернути грошові кошти не є письмовим документом, який засвідчує, що відповідач, який його написав, отримав гроші і бере на себе певні зобов'язання щодо них. Розписка не посвідчує факту передання відповідачу позивачем визначеної грошової суми, факту отримання ним певної грошової суми в борг і дати її отримання. Розписка відповідача не є документом, який підтверджує факт укладення сторонами договору позики. Вона не може свідчити про виникнення боргових зобов'язань саме за договором позики та бути підставою для позову. З огляду на правову природу спірних відносин, що склалися між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Зміст розписки як документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, стосувався інших договірних правовідносин, що склалися між сторонами. Вказаний письмовий документ не надає права вимагати кошти, про які зазначає відповідач, як такі, що були предметом позики.

При цьому суд прийняв як доведені доводи представника відповідача про те, що розписка була написана відповідачем у зв»язку з порушенням виконання зобов»язань за іншим договором.

З таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки ці висновки не ґрунтуються на доказах, а лише на припущеннях.

Так з матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2013 року між позивачем та ТОВ «Регіональна будівельна група» в особі директора, яким є відповідач, було укладено договір на виконання комплексу перед проектних та проектних робіт по об»єкту будівництва. Вартість цих робіт за договором складала 127000 грн. Позивачем було сплачено аванс у сумі 80000 грн. в касу товариства за прибутковим касовим ордером (а.с.49 -55).

Проте розписка, на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, видана відповідачем ОСОБА_3 як фізичною особою, жодних посилань на розрахунки між сторонами за договором від 17 липня 2013 року не містить, а висновки суду про те, що вказана розписка видана у зв»язку з іншими правовідносинами, ґрунтуються лише на поясненнях представника відповідача і об»активними доказами не підтверджені.

За змістом ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у кредитора свідчить про неповернення позики.

Відповідно до положень ст.. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця за даним борговим документом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у зустрічному позові просив визнати договір позики недійсним з підстав укладення його в результаті помилки та обману і не оспорював його за безгрошовістю та не надав жодних доказів того, що зазначені у розписці кошти йому не передавались.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та доведеність укладення договору позики у зазначеній у розписці сумі. Тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню на суму 104 533 гривні 08 копійок., з яких 101 439 гривень 86 копійок - сума основного боргу, 3093 гривні 22 копійки - три відсотки річних.

Позовні вимоги про стягнення суми інфляції задоволенню не підлягають, оскільки сума основного боргу перерахована з доларів США у гривни за курсом НБУ на час розгляду справи у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржено і відповідно до положень ст.. 303 ЦПК України не переглядається.

Керуючись ст. ст. 207, 1046, 1047, 1051, 545, 625 ЦК України, ст..ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 липня 2015 року скасувати в частині залишення позовуОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики без задоволення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму позики - 101 439 гривень 86 копійок, три відсотки річних - 3093 гривні 22 копійки, а всього стягнути 104 533 гривні 08 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі - 1487 гривень 75 копійок.

В решті рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: