Справа № 333/ 9913/14-ц
Пр..№2/333/476/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2015р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боровікової А.І., при секретарі Любієві О.І., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Запорізький автомобільний завод" про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014р. позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що вона працювала провідним інженером з організації і нормування праці пресового цеху № 2 ПАТ „ЗАЗ" з 16.04.1998р. по 05.06.2014р. та була звільнена за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

У період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р. вона не завжди працювала повну місячну норму робочого часу, встановлену законодавством, тобто знаходилась в простоях з вини підприємства. Згідно зі ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Виходячи з почасової ставки, встановленої їй у період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р., підприємство повинно виплатити їй за час простою 9771 грн. 09 коп.

У відповідності з ч.1 чт. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться під час звільнення, але їй не було виплачено заробітну плату за всі дні цілодобового простою, що мали місце у зазначений період.

25.09.2014р. вона звернулася до ПАТ „ЗАЗ" з письмовою вимогою оплатити їй дні простою у період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р. та отримала відповідь від керівника підприємства, в якому безпідставно зазначено, що під час звільнення з нею був здійснений повний розрахунок.

Позивачка просить суд стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного простою, виходячи із розрахунку 2/3 тарифної ставки, за період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р. у сумі 9771 грн. 09 коп.

До судового засідання позивачки не з'явилася, надавши суду заяву, у якій просить суд розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, суду пояснив, що при звільненні позивачка отримала розрахунок, який містив всі суми, що були належні їй до виплати, а твердження останньої стосовно того, що невідпрацьована нею норма робочого часу, встановленого законодавством, є простоєм, в якому позивачка нібито знаходилась з вини підприємства, не відповідає дійсним обставинам. До позовної заяви Позивачка надала Розрахунок оплати простою за період з січня 2009 року по час її звільнення, який складено із розрахунку повної норми робочого часу - 5-ти робочих днів за тиждень. Але в зазначений період норма робочого часу на підприємстві періодично обмежувалась, згідно з наказами керівника, виданими відповідно до вимог діючого законодавства. У вказаний позивачкою період на підприємстві тимчасово було введено неповний робочий час. Такі зміни істотних умов праці були обумовлені змінами в організації виробництва та праці, які відбувалися внаслідок зменшення обсягів виробництва, звуження ринків збуту, тяжкого фінансового становища підприємства, які не залежали від його адміністрації. У період, зазначений у позовній заяві, в ПАТ «ЗАЗ» норма робочого часу встановлювалася наступними наказами: Наказом № 7 від 19.01.2009р. - з 19.01.2009р. встановлено 4-х денний робочий тиждень; Наказом № 219 від 10.11.2010р. - з 10.11.2010р. 4-х денний робочий тиждень скасовувався та був встановлений 5-ти денний робочий тиждень; Наказом № 67 від 08.05.2012р. - з 11.07.2012р. знов встановлено 4-х денний робочий тиждень; Наказом № 24 від 04.03.2013р. з 13.05.2013р. встановлено 3-х денний робочий тиждень, який фактично існує і по сьогоднішній день. Позивачка належним чином була ознайомлена з тимчасовою зміною режиму роботи. Жодний із зазначених наказів вона не оскаржила, працювала в умовах неповного робочого часу, отже, фактично погодилась зі змінами умов праці. Як вбачається з Розрахункових листів, наданих Позивачкою, заробітну платню вона одержувала за фактично відпрацьований час, виходячи із системи оплати, встановленої на підприємстві. Представник відповідача вважає, що у позивачки відсутні підстави вимагати оплату часу простою, оскільки нею не надано жодного доказу того, що вона в якийсь період часу знаходилася у вимушеному простої з вини роботодавця, про початок якого попереджала власника або уповноважений ним орган. При цьому будь-які накази або розпорядження щодо простоїв структурного підрозділу чи всього заводу, керівником підприємства не видавалися, оскільки на підприємстві не було простою, під час якого працівники знаходились на робочих місцях і вимушено не мали роботи. Позивачкою не оскаржено жодного наказу щодо зміни режиму роботи, не надано суду доказів її звернення під час роботи на підприємстві до керівництва з повідомленням, що вона незгодна з запропонованими умовами роботи у вищезазначений період. В неробочі дні Позивачка не знаходився на своєму робочому місці, а використовувала цей час на власний розсуд, як вихідний день. Це вбачається з табелю обліку робочого часу за 2014 рік. Зазначений документ, відповідно до Переліку типових документів із зазначенням строку їх зберігання, затвердженому Наказом Мінюсту № 578/5 від 12.04.2012р., зберігається протягом року, отже встановити причини, з яких Позивачка була відсутня на роботі в ті чи інші дні протягом 2009-2013 років не має можливості. Крім того, у Розрахунку, наведеному позивачкою, не враховано не тільки режим неповного робочого часу, який існував на підприємстві, а і дні, в які вона знаходилася в чергових відпустках та на лікарняному, а також дні, які підприємство оплатило із розрахунку 2/3 тарифної ставки за фактичний простой. На підставі вищенаведеного представник відповідача просив суд відмовити в позові.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши позовну заяву, матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено:

Позивачка ОСОБА_1 працювала провідним інженером з організації нормування праці пресового цеху № 2 ПАТ „ЗАЗ" з 16.04.1998 р. по 05.06.2014р. та була звільнена за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується випискою з трудової книжки позивачки.

Позивачка у позові зазначила, що у період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р. вона не завжди працювала повну місячну норму робочого часу, встановлену законодавством, тобто знаходилась в простоях з вини підприємства. Згідно зі ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Виходячи з почасової ставки, встановленої їй у період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р., підприємство повинно виплатити їй за час простою 9771 грн. 09 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Виходячи зі змісту ст. 56 КЗпП України тривалість неповного робочого часу не обмежується і може встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, так і зменшенням щоденної роботи при неповному робочому тижні.

У відповідності до роз'яснень державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Мінпраці та соціальної політики України за наявності змін в організації виробництва і праці, за умови додержання процедури зміни суттєвих умов праці, як вона передбачена ст. 32 КЗпП України, може бути встановлено неповний робочий час за ініціативою роботодавця. У цьому випадку у разі незгоди працівника на продовження роботи в нових умовах трудовий договір припиняється.

Відповідно п.3.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.92. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно із ч. 3 ст. 32 КЗпП України, в межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці, в т.ч. встановлення або скасування неповного робочого часу, допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва та праці, та про ці зміни працівник був повідомлений.

За період з 01.01.2009р. по 05.06.2014р. в ПАТ «ЗАЗ» норма робочого часу встановлювалася наступними наказами:

· Наказом № 7 від 19.01.2009р. - з 19.01.2009р. встановлено 4-х денний робочий тиждень;

· Наказом № 219 від 10.11.2010р. - з 10.11.2010р. 4-х денний робочий тиждень скасовувався та був встановлений 5-ти денний робочий тиждень;

· Наказом № 67 від 08.05.2012р. - з 11.07.2012р. знов встановлено 4-х денний робочий тиждень;

· Наказом № 24 від 04.03.2013р. з 13.05.2013р. встановлено 3-х денний робочий тиждень, який фактично існує і по сьогоднішній день.

Як вбачається з позовної заяви, заперечень представника відповідача, матеріалів справи, позивачка належним чином була ознайомлена з тимчасовою зміною режиму роботи. Жодний із зазначених наказів вона не оскаржила, працювала в умовах неповного робочого часу, отже, фактично погодилась зі змінами умов праці.

Як вбачається з Розрахункових листів, наданих Позивачкою, заробітну платню вона одержувала за фактично відпрацьований час, виходячи із системи оплати, встановленої на підприємстві.

Згідно зі ст. 34 КЗпП України «Простой - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами».

Виходячи з вказаної норми, простой може виникнути з наступних причин:

· з вини роботодавця;

· з вини робітника;

· з причин, не залежних ані від робітника, ані від роботодавця.

Залежно від причини простою, ст. 113 КЗпП України встановлено порядок оплати часу простою:

· за час простою не з вини робітника - у розмірі не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу);

· за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівників - за працівниками зберігається середній заробіток;

· час простою з вини працівника - не оплачується.

Відповідно до п. 2 ст. 113 КЗпП України, «Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб».

Відповідно Листа Міністерства промислової політики № 24/5-4-296 від 01.10.07. таке повідомлення може здійснюватися усно, або письмово.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних доказів тієї обставини, що вона в певний період часу знаходилася у вимушеному простої з вини роботодавця, про початок якого попереджала власника або уповноважений ним орган.

Також позивачкою не доведено суду, що керівником підприємства видавалися будь-які накази або розпорядження щодо простоїв структурного підрозділу чи всього заводу, тобто позивачкою не доведено, що в певний час, з 01.01.2009р. по 05.06.2014р. на підприємстві ПАТ „ЗАЗ" мав місце простой з вини підприємства, під час якого працівники знаходились на робочих місцях і вимушено не мали роботи.

Позивачкою не надано суду доказів щодо оскарження нею будь-якого наказу щодо зміни режиму роботи, не надано суду доказів її звернення під час роботи на підприємстві до керівництва з повідомленням, що вона не згодна з запропонованими умовами роботи у вищезазначений період.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, в неробочі дні позивачка не знаходилася на своєму робочому місці, а використовувала цей час на власний розсуд, як вихідний день, що підтверджується табелем обліку робочого часу за 2014 рік. Зазначений документ, відповідно до Переліку типових документів із зазначенням строку їх зберігання, затвердженому Наказом Мінюсту № 578/5 від 12.04.2012р., зберігається протягом року, отже встановити причини, з яких Позивачка була відсутня на роботі в ті чи інші дні протягом 2009-2013 років, зазначає представник відповідача, не надається можливим. Крім того, у Розрахунку, наведеному позивачкою, не враховано не тільки режим неповного робочого часу, який існував на підприємстві, а і дні, в які вона знаходилася в чергових відпустках та на лікарняному, а також дні, які підприємство оплатило із розрахунку 2/3 тарифної ставки за фактичний простой.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 34, 113 КЗпП України, ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.І.Боровікова