У Х В А Л А

Іменем України

31 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДРОБОТІ В.В., КЕМІНЯ М.П.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 р. про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_4 міська рада Закарпатської області, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Закарпатській області та Державне підприємство «Укрдержбудекспертиза», до ОСОБА_2 про визнання будівництва самочинним та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

Відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, оскаржила ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15.06.2015, якою відмовлено в задоволенні заяви відповідача про скасування заходів забезпечення вищезазначеного позову у вигляді заборони забудовнику проводити будівельні роботи по будівництву будівлі на 16 квартир за адресою: м. Ужгород, вул. Фединця, 11, до вирішення справи по суті, установлених ухвалою цього ж суду від 03.03.2015. На думку відповідача, суд постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, оскільки, зокрема, обставини, на які посилався позивач обґрунтовуючи свої вимоги, не підтверджуються належними доказами, будівництво, що його здійснює відповідач, не порушує прав позивача, а пошкодження будинку і квартири, на які вказує позивач, існували ще до початку будівництва. Крім того, формулювання позовних вимог є неконкретним, що виключає можливість їх реального виконання у випадку задоволення позову, а суд не вмотивував, у чому полягатиме неможливість або утруднення виконання такого рішення суду. Ухвала не враховує законних інтересів відповідача та порушує право на здійсненні діяльності, що не заборонена законом, при цьому, контроль за проведенням будівництва належить до компетенції уповноважених органів влади, а не позивача. Посилаючись на ці обставини, апелянт просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 03.03.2015.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_5, який апеляцію не визнав, узявши до уваги, що правова позиція сторони відповідача щодо процесуального питання викладена письмово та відома, сторона відповідача була належним чином повідомлена про час і місце розгляду апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_2, розпоряджаючись процесуальними правами на власний розсуд, в судове засідання не зявилася, про причини неявки не повідомила, клопотання від неї не надходили, відхиливши за цих обставин клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду апеляційної скарги, розглянувши скаргу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, які не зявилися, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Ужгородський міськрайонний суд ухвалою від 03.03.2015 забезпечив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 до вирішення справи по суті шляхом заборони забудовнику проводити будівельні роботи по будівництву будівлі на 16 квартир за адресою: м. Ужгород, вул. Фединця, 11 (а.с. 56-57).

Приймаючи рішення про забезпечення позову, суд виходив з того, що за характером справи невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду чи зробити це неможливим. Судове рішення відповідає обставинам справи, вимогам, встановленим ст. 151 ч.ч. 1-3, ст. 152 ч. 1 п. 2, ч. 3, ст. 153 ЦПК України, забезпечення позову до вирішення справи по суті шляхом заборони проводити будівельні роботи в будинку, щодо якого ставиться питання про самочинність будівництва та перебудову (а.с. 1-6), з огляду на предмет спору є виправданим та має запобіжний характер. Ухвала про забезпечення позову не оскаржувалася.

Відповідач, ставлячи питання про скасування заходів забезпечення позову та оскаржуючи ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15.06.2015, якою відмовлено в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 59-60, 79-81, 83-86), посилався, зокрема, на необґрунтованість і бездоказовість предявленого позову, відсутність порушення прав позивача, на неконкретність позовних вимог, неможливість виконання рішення суду в разі їх задоволення тощо. Проте, зазначені обставини є предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), підлягають встановленню та можуть мати значення при вирішенні спору по суті, посилання на них у контексті вирішення питання щодо забезпечення позову не мають правового значення. Тож твердження в заяві щодо помилковості висновку суду про можливість утруднення або про унеможливлення виконання рішення суду за відсутності забезпечення позову через неточність та недоведеність позовних вимог є передчасним та необґрунтованим.

Що стосується власне доводів апеляції про те, що судом не вмотивовано, в чому полягатиме утруднення або неможливість перебудови будівлі у випадку задоволення позову, а також доводів про порушення забезпеченням позову права відповідача займатися дозволеною законом діяльністю, то такі колегія суддів вважає надуманими. Зазначені доводи суперечать суті та характеру спірних правовідносин, не враховують характеру та реальних наслідків дій відповідача, а використання позивачем передбаченого законом права вимагати забезпечення позову та ухвалене в межах закону, з урахуванням дійсних обставин справи судове рішення з цього приводу не можуть кваліфікуватися такими, що незаконно порушують права відповідача. Судове рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України в розумінні його законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Відтак, ухвала узгоджується з вимогами цивільного процесуального закону, підстави та мотиви її постановлення в контексті справи є зрозумілими, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України скаргу слід відхилити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, відхилити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 р. про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді