____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4964/14-ц
Провадження № 2/520/304/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

25.04.2014 року позивач звернувся до суду з названим позовом та просив визнати договір дарування від 26 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 81 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним. Зобов'язати реєстраційну службу головного управління юстиції в Одеській області скасувати реєстрацію договору дарування від 26 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого у реєстрі за № 81, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Стягнути з Відповідачів судовий збір.

Свої вимоги мотивував тим, що 26 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_5, за наявності непогашеного боргу перед Позивачем, уклала договір дарування належної їй на підставі Мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від 01 березня 2011 року, яка визнана ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2011 року у справі № 1519/2-2423/11, та зареєстрованої Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» у книзі 732 пр.-79, номер запису 3363, реєстраційний номер 6909336, згідно витягу про державну реєстрацію прав від 25.11.2011 року за № 32193891, квартири розташованої в АДРЕСА_1, відповідно до якого передала у власність безоплатно своєму сину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 обумовлене нерухоме майно. Іншого майна відповідач ОСОБА_5 не має, борг перед позивачем не погашає.

Позивач стверджує, що відповідач усвідомлювала свої дії та навмисно подарувала своєму синові квартиру для того, щоб уникнути відповідальності та не сплачувати заборгованість, яка виникла у неї перед Позивачем.

Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,НОМЕР_2,77 ЦПК України.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" - Ющенко Н.М. у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 26 лютого 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 було посвідчено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_1 загальною площею 72, 1 кв.м., житловою площею 38, 5 кв.м., та складається в цілому з трьох житлових кімнат.

Звернувшись до суду з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" мотивувало свої вимоги тим, що відчуження майна за оспорюваним правочином було здійснено ОСОБА_10 за наявності непогашеного боргу перед позивачем у розмірі 34 623, 50 гривень та під час знаходження у провадженні Господарського суду Одеської області справи про стягнення даної суми заборгованості.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 03 грудня 2012 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29 січня 2013 року (а.с.32-37) стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" заборгованість з орендної плати у розмірі 3600 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 682, 50 гривень. Витребувано із незаконного володіння фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 майна столи торгові (місця) НОМЕР_1 НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім".

Крім того, рішенням Господарського суду Одеської області від 28 лютого 2013 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21 травня 2013 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" неустойку у розмірі 26 640 гривень та судовий збір у сумі 1 701 гривень.

Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це зокрема: його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, згідно вимог ч. 1 ст. 205 ЦК України, може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (частина 2).

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений договір дарування від 26 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, на думку суду, відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином або взагалі можуть не мати правової мети.

Ознака фіктивності має бути властива діям обох сторін правочину. У випадку, коли одна сторона діяла лише для вигляду, а друга - мала за мету досягти правового результату, такий правочин не являється фіктивним.

Тягар доказування фіктивності правочину покладається на особу, яка звернулася до суду із позовом про визнання такого фіктивного правочину недійсним, тобто, саме на позивача законом покладено обов'язок доведення відсутності наміру у сторін на створення правових наслідків на момент вчинення правочину.

Це також визначено частиною 3 ст. 10 ЦПК України, яка покладає на сторін обов'язок по доведенню тих обставин, на які кожна із них посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мали наміру створити правові наслідки у вигляді зміни власника майна, а наявний умисел на укладання громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов'язань.

Однак, суд не враховує дані твердження в якості належного та допустимого доказу по справі, так як позивачем не надано жодних доказі на підтвердження цього, а голослівні твердження не можуть бути основою рішення.

Більш того, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 пояснила, що під час укладання мирової угоди у 2011 році з її колишнім чоловіком ОСОБА_6 в Малиновському районному суді м. Одеси однією з умов чоловіка було те, що ОСОБА_10 в подальшому подарує квартиру АДРЕСА_1 їх сину ОСОБА_11.

Також, при вирішенні питання по суті, суд бере до уваги, що на момент укладання оспорюваного договору борг відповідача перед позивачем був незначним, а спірна квартира під арештом чи іншим видом обтяження не перебувала.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, ч.2 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вищевказаних вимог закону позивач не надав суду належних доказів, які би свідчили, що при укладенні оскарженого договору дарування, сторони уклали його без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Більш того, відповідач ОСОБА_3 знялась з реєстраційного обліку по спірній адресі, зареєстрована та проживає і іншому місці: АДРЕСА_3, що підтверджується копією паспорта громадянина України.

Таким чином правочин, вчинений сторонами, на думку суду не може бути визнаний фіктивним, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, на думку суду, оспорюваним договором права Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" не порушені, а відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає лише порушене право особи у спосіб, встановлений законом, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст. ст. 11, 12, 14, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 379, 382, 383 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський торговий дім" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.