Справа № 285/916/15-ц
провадження № 2/0285/496/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
12.05.2015 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Музика Н.Ю. та осіб, які беруть участь у справі: представника позивач: ОСОБА_1, позивача: ОСОБА_2, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, суд
06.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування свої позовних вимог зазначає, що 21.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 взяла в борг грошові кошти в сумі 1150 доларів США та зобов'язалась повернути протягом двох місяців з дня їх отримання, тобто 21.12.2012 року, що підтверджується розпискою від 21.10. 2012 р.
Передача коштів відбувалась в присутності свідків - ОСОБА_4, ОСОБА_5.
У встановлений строк відповідач кошти не повернула, тому позивач став звертатись до неї з вимогою повернути кошти, але ОСОБА_3 ухилялась під різними приводами.
В судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що 21.10.2012 року ОСОБА_2 позичив відповідачу кошти у сумі 1150 доларів США, про що вона власноручно склала розписку. Посилаючись на норми ст. ст. 525, 526, 536, 545, 549-552, 611, 625, 629, 1048, 1050 ЦК України, просили стягнути з відповідача на користь позивача згідно наданого розрахунку:
- проценти за період з 21.10.2012 р. по 05.03.2015 р. в сумі 5389,80 грн.;
- втрати від інфляції 6612,31 грн.;
- 3% річних за період з 21.10.2012 р. по 05.03.2015 р. в сумі 2458,75 грн.
Відповідач у судове засідання не з'явилась, однак про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, будь-яких заперечень з приводу позову до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд, згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦПК України, дійшов висновку про необхідність провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані суду докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до розписки від 21.10.2012 року, яка згідно пояснень позивача написана власноручно ОСОБА_3, вона отримала від ОСОБА_2 кошти в розмірі 1150 доларів, та зобов'язується їх повернути на протязі двох місяців.(а.с. 6).
За клопотанням представника позивача, судом витребувано з Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області матеріали перевірки по ЖЕО № 1129 від 18.02.2015 року за заявою ОСОБА_6 за фактом неповернення позики, з яких вбачається, що ОСОБА_3 дала пояснення 27.02.2015 року про те, що вона дійсно позичила кошти в сумі 1150 доларі США у 2012 році.
Свідок ОСОБА_5, допитана у судовому засіданні підтвердила, що у жовтні 2012 року була присутня під час отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_2 в сумі 1150 грн., про що складено відповідну розписку.
Згідно ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Борговий документ, розписка, на момент звернення до суду знаходилась у ОСОБА_2., що підтверджує факт не виконання зобов'язання відповідачем ОСОБА_3 Крім того, не на користь відповідача ч. 3 цієї ж статті передбачає, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Зі змісту вищевказаної норми закону випливає, що договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, і є документом, що стверджує укладання такого договору.
Отже, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою від 21.10.2012 року.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Позивачем надано належні докази на підтвердження укладання договору позики. Відповідачем будь-яких заперечень проти позову не надано.
За таких обставин суд вважає, що заборгованість з позики підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Разом з тим, суд вважає необґрунтованим наданий позивачем розрахунок сум, що підлягають стягненню з відповідача.
Судом встановлено, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, яке виражено в іноземній валюті - доларах США.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний зі здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
У зв'язку з викладеним, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення відсотків у розмірі облікової ставки НБУ.
Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком суми процентів, наданим позивачем, оскільки сума зобов'язання переведена у гривню. При цьому не зазначено виходячи з якого курсу обміну зроблено розрахунок.
Застосовуючи розміри облікової ставки НБУ за період користування відповідачем коштами позивача суд приходить до висновку, що сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача складає 254,89 дол. США.
За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. (п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5).
Поняття «інфляція» є загальновідомим і означає знецінення національної валюти (зменшення її купівельної спроможності) внаслідок об'єктивних економічних процесів.
Механізмом захисту доходів населення від їх знецінення (інфляції) є індексація у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України.
Для визначення рівня інфляції в Україні використовується індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання (ст. 1 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.
Згідно ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Таким чином, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок інфляції ґрунтується на показниках зростання споживчих цін, виражених у національній грошовій одиниці гривні та не може бути застосований для визначення знецінення іноземної валюти, у якій виражено грошове зобов'язання.
У зв'язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахування індексу інфляції.
Щодо стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З наданої суду розписки вбачається, що відповідач отримала грошові кошти 21.10.2012 року строком на 2 місяці. Таким чином, строк виконання зобов'язання настав 21.12.2012 року. Разом з тим, розрахунок, наданий позивачем, безпідставно для визначення суми виплат у розмірі 3% річних охоплює період з 21.10.2012 року про 05.03.2015 року тривалістю 366 днів. На думку суду, з урахуванням строку виконання зобов'язання, прострочення станом на 05.03.2015 року склало 304 дні. За таких обставин, сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складає 1150 Х 0,03/356 Х 804 = 75,99 дол. США.
У задоволенні вимоги про стягнення 3% річних за період 62 дні суд вважає за необхідне відмовити.
Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1150 дол. США - сума позики, 254,89 дол. США - проценти за користування грошима, 75,99 дол. США - три відсотки річних. Усього - 1480,88 дол. США.
Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судові рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тобто стягнення заборгованості проводиться за курсом НБУ станом на 12.05.2015 р., що згідно інформації з офіційного сайту Національного банку України склав 2058,9862 грн. за 100 дол. США.
Таким чином, заборгованість в сумі 1480,88 дол. США у перерахунку за вказаним курсом складає 30 491,11 грн. (у тому числі: заборгованість в сумі 23 678 грн. 34 коп.; проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 5248 грн. 15 коп. та 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 1564 грн. 62 коп.).
Згідно доданого до позовної заяви платіжного доручення, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 409,18 грн.
Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме - 304,92 грн.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 174, 208, 209, 212, 213, 215, 224, 225 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3, ІПН - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІПН - НОМЕР_2, заборгованість в сумі 23 678 (двадцять три тисячі шістсот сімдесят вісім) грн. 34 коп.; проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 5248 (п'ять тисяч двісті сорок вісім) грн. 15 коп. та 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 1564 (одна тисяча п'ятсот шістдесят чотири) грн. 62 коп., а усього - 30 491 (тридцять тисяч чотириста дев'яносто одна) грн. 11 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 304,92 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15.05.2015 року.

Суддя: А.В. Помогаєв