АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/2009/14-ц Номер провадження 22-ц/786/204/15Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Драниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

Позивач 26 вересня 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_3 26 жовтня 2010 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка взяла в борг 2500 євро, що становило на час його укладання за курсом НБУ 27500 грн., зі сплатою щомісячно відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 10 %. Суму основного боргу ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути в строк до 26 березня 2011 року, а відсотки за користування сплачувати щомісячно до 30 числа. На підтвердження укладеного договору відповідачка власноручно написала розписку.

Не зважаючи на неодноразові вимоги ОСОБА_2 щодо повернення боргу у визначений в розписці час, відповідачка, як суми основного боргу так і відсотків за його користування, не сплатила. 01.03.2014 року повернула позивачеві 1000 грн. в рахунок заборгованості за відсотки, решту боргу та відсотків зобов'язувалася повернути в майбутньому, але до цього часу не виконала свого зобов'язання. В зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь в рахунок погашення основного боргу по договору позики 2500 євро, що за курсом НБУ становить - 41526 грн., та відсотків за користування кредитом 1250 євро, що за курсом НБУ становить -19763 грн., а всього 61 289 грн., а також понесені ним судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 612,89 грн. та витрат на правову допомогу - 500 грн.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення боргу за договором позики, у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на те, що при ухваленні рішення судом дана неправильна оцінка встановленим обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права, судом не враховано, що строк позовної давності перервався.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 26 жовтня 2010 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка взяла в борг 2500 євро, що становило на час його укладання за курсом НБУ 27500 грн., зі сплатою щомісячно відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 10 %. Суму основного боргу ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути в с трок до 26 березня 2011 року, а відсотки за користування сплачувати щомісячно до 30 числа. На підтвердження укладеного договору відповідачка власноручно написала розписку (а.с.7,32).

В зв'язку з неналежним виконання боржником своїх зобов'язань, станом на 26.09.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 61289,00 грн., що складається з: основного боргу - 2500,00 євро, що становить за курсом НБУ - 41526,00 грн. та відсотків за користування - 1250 євро, що становить за курсом НБУ - 19763,00 грн.

На обґрунтування суми заборгованості на момент подачі позову до суду позивачем надано роздруківку курсу валют (а.с.6).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при зверненні до суду пропустив загальний трирічний строк позовної давності, належних доказів того, що строк позовної давності перервався суд не було надано.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до норм статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормою частини 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. Позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись у встановлений договором строк належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до норм статей 629, 610, 612 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна по позовній вимозі про стягнення пені - один рік (ст.ст. 257,258 ЦК України). Статтею 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Будь-яких доказів про досягнення сторонами домовленості про збільшення строку позовної давності матеріали справи не містять.

Відповідно до умов договору позики вбачається, що погашення основного боргу повинно відбутися до 26 березня 2011 року, а погашення заборгованості по відсотках за користування грошовими коштами щомісячно до 30 числа в період дії договору.

Таким чином, строк позовної давності починає обраховуватися з 27 березня 2011 року та триває до 26 березня 2014 року. З позовною заявою ОСОБА_2 звернувся до суду лише 26 вересня 2014 року.

ЦК України не передбачено заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Нормами статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач 06 листопада 2014 року та 03 грудня 2014 року подала суду письмову заяву (а.с.24, 28), в якій вказує, що 01.03.2014р. вона ніяких коштів в сумі 1000 грн. позивачу не повертала, її підпису на підтвердження цього на розписці не міститься, просила застосувати строк позовної давності.

Місцевий суд, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові у справі № 6-101цс12 від 21.11.2012 року, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта про те, що строк позовної давності у відповідності до норм ст. 264 ЦК України перервався 01 березня 2014 року, оскільки проведена позивачем на борговій розписці у нижньому правому куті дописка про повернення боржником 01.03.2014р. 1000 грн. здійснена без власноручного письмового застереження самого боржника, а тому не являється належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_3 дій по поверненню частини заборгованості.

Будь-які зміни та застереження до договору повинні проводитися за згодою сторін. Відповідач ОСОБА_3 категорично заперечує вчинення нею будь-яких дій по поверненню 01.03.2014р. 1000 грн. в рахунок погашення заборгованості.

Інших належних, допустимих та беззаперечних доказів, що відповідач особисто передала 01 березня 2014 року грошові кошти в сумі 1000 грн. на погашення заборгованості, позивачем суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування норм статті 264 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права, врахувавши правові позиції Верховного Суду України.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності, а оцінка доказів здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) Т.О.Кривчун

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця