Справа № 127/114/15-ц
Провадження № 2/127/1331/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2015 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування та ОСОБА_6 про визнання права на приватизацію та визнання права власності на 1/3 частку квартири,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування та ОСОБА_6 про визнання права на приватизацію та визнання та права власності на 1/3 частку квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.07.1991 року батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач і він разом з батьками проживав і був зареєстрований в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1. В зв'язку з тим, що сім'я збільшилась, батьки позивача вирішила придбати квартиру більшого розміру, було вирішено продати однокімнатну квартиру і купити квартиру більшого розміру. В цьому також і допомогла бабуся позивача, яка продала свою квартиру і надала кошти для придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_2. Для того, щоб квартиру АДРЕСА_1 було продати швидко і оперативно, щоб не звертатись до органу опіки та піклування за дозволом на продаж, позивач, як малолітня на той час дитина, був виписаний з особистого рахунку на квартиру. В подальшому квартиру було приватизовано на одного батька ОСОБА_2, позивачу на той час було 12 років та продано. Після чого відразу ж було придбано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2.

10.10.2007 року батьки позивача розлучились, батько одружився на ОСОБА_8 і у них народилась дитина. У батьків позивача виник спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2, в ході розгляду якого позивач і дізнався, що його незаконно позбавлено частки в приватизації квартири і права власності в придбаній квартирі. Просив суд визнати за ним право в приватизації на 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_1 на момент її приватизації, а саме на 26.02.2004 року та право власності на 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 23.02.2015р. було залучено по даній справі в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, за обставин, викладених в позові, просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення, зазначила, що до виниклих правовідносин необхідно застосувати строки позовної давності.

Представник Служби у справах дітей органу опіки та піклування Марценюк Л.Є. в судове засідання не з'явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні справи покладалась на думку суду.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засіданні не з'явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином поштовим повідомленням.

Третя особа ОСОБА_6 також в судове засідання не з»явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином судовими повістками.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез»явившихся осіб, на підставі наявних у справі документів.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, цивільної справи № 127/4198/13-ц, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.02.2004 року квартира по АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 3).

Відповідно до довідки № 353 від 22.03.2013 року ТОВ ЖЕО, станом на 01.01.2004 року в квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано чотири особи: ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 25.07.2000 року по 03.12.2003 року (а.с. 7).

Згідно до договору купівлі - продажу від 21.07.2004 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Згідно до договору купівлі - продажу від 27.07.2004 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продали, а ОСОБА_2 зі згодою своєї дружини ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 10).

10.10.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року (а.с. 9).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2013 року в задоволенні позовів ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_8 за участю третьої особи ОСОБА_4 про виселення та вселення, зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності та втрату права користування квартирою відмовлено. Позов третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 шляхом вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2 (а.с.39-40).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 07.02.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2013 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод ОСОБА_4 в користуванні майном шляхом вселення скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено частково. Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено (а.с.41-42).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є спільно нажитим майном колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до вимог ч.2 ст. 61 ЦПК України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі і вони не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи між тими ж самими сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 ст. 319 КЦ України).

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають право бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент приватизації квартири, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Передача квартир у приватну власність громадян відбувалась не лише на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а з урахуванням положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджений Наказом Державного Комітету України по житлово - комунальним послугам № 56 від 15.09.1992 року, який припинив свою дію на підставі Наказу Міністерства з питань житлово - комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року.

Відповідно до п. 20 Переліку при оформленні заяви про приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займанні приміщення.

Як вбачається із змісту додатку № 4 до Положення про порядок передачі квартири (будинків)у власність громадян, до складу сім'ї наймача повинні були входити лише зареєстровані у квартирі особи з зазначенням статусу родинних відносин та дати реєстрації у квартрі.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 була передана відповідачу у приватну власність в порядку приватизації на підставі рішення № 331 від 26.02.2004 року виконкому Вінницької міської ради (а.с. 47).

Отже з наведених норм закону та обставин справи випливає, що відповідачі по справі, щодо вимоги про визнання права в приватизації на 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_1 є не належними, оскільки свідоцтво про право на власність видавалось на підставі рішення № 331 від 26.02.2004 року виконкому Вінницької міської ради.

Позивачем ОСОБА_4 в позові обраний не вірний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до змісту ст. 11, ст. 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведений в ст. 16 ЦК України. Тобто власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права, який визначається законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди), визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб тощо.

Згідно з полеженням даної норми, особа вправі звернутись до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Позивачем ОСОБА_4 не ставиться питання про визнання недійсним розпорядження органу приватизації, натомість ставиться питання про визнання права в приватизації на 1/3 частки, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Окрім того, вище зазначеним обставинам відповідає копія позовної заяви ОСОБА_5 де остання мала намір визнати незаконним та недійсним рішення виконкому Вінницької міської ради № 331 від 26.02.2004 року в частині надання права відповідачу ОСОБА_2 на одного приватизовувати квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати виконком Вінницької міської ради винести рішення, яким внести зміни в своє рішення № 331 від 26.02.2004 року, а саме про визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права разом з ОСОБА_2 на приватизацію вище зазначеної квартири по 1/3 частці в даній квартирі на кожного (а.с. 69-71), однак остання в подальшому даним правом вирішення спору по суті не скористалась, та її позов було залишено без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А тому, за викладених обставин, з огляду на позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання права в приватизації на 1/3 частки задоволенню не підлягають в зв»язку з невірно обраним способом захисту.

Також, вимога позивача щодо визнання права власності на 1/3 частку в квартири АДРЕСА_2 не підлягає до задоволення оскільки, вище зазначена квартира визнана спільно нажитим майном колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відповідно до рішення апеляційного суду Вінницької області від 07.02.2014 року, а тому є їх спільною сумісною власністю в силу ст. 60 СК України ( а.с.41-42).

Крім того, позивачем в позові зазначалось і даний факт сторонами не оспорювався з приводу того, що значну частину коштів для придбання двокімнатної квартири надала бабуся позивача, після продажу своєї квартири.

Також в матеріалах справи наявна заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Спірна квартира була приватизована в лютому 2004 року та продана в липні 2004 року, про що позивач був обізнаний з моменту укладення договорів купівлі - продажу, в 2012р. прописував в квартирі свою дочку за згодою власника житла- свого батька ОСОБА_2, що знову ж таки підтверджує обізнаність позивача про правовий статус квартири, тому трирічний строк позовної давності на думку суду закінчується в липні 2007 року, оскільки позивач про укладення договорів купівлі - продажу знав з моменту їх укладання, тому немає підстав для поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 316, 317, 321, 328, 356, 358, ЦК України ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212 - 216, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування про визнання права на приватизацію та визнання та права власності на 1/3 частку квартири - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів.

Суддя: