Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника апелянта ОСОБА_3 і третьої особи ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4, про виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Свалявського районного суду від 22 серпня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про виселення з будинку у зв'язку зі зверненням на нього стягнення. Позов мотивувався таким. За кредитним договором № MKSWGA0000004, укладеним 22.08.2005 з ОСОБА_4, останній одержав у банку кредит у сумі 3186,25 дол. США на строк по 20.08.2009, що на підставі договору від 25.08.2005 був забезпечений іпотекою належного ОСОБА_5 житлового будинку загальною площею 65,70 кв. м, житловою - 38,90 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1. Позичальник порушив свої зобов'язання, внаслідок чого за позовом банку Свалявський районний суд ухвалив 22.03.2010 рішення про звернення в рахунок погашення боргу за кредитним договором стягнення на вказаний вище предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з житлового будинку всіх його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України). На письмову вимогу іпотекодержателя всі мешканці зобов'язані добровільно звільнити житлове приміщення у встановлений або інший погоджений строк, у випадку відмови добровільно звільнити приміщення примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про виселення, що не була добровільно виконана, тому відповідач та всі інші мешканці підлягають виселенню з будинку на підставі рішення суду.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Свалявського районного суду від 22.08.2014 у позові відмовлено.

Позивач порушує в апеляції питання про скасування рішення суду і ухвалення нового - про задоволення позову. Посилається на необґрунтованість висновку суду про відсутність доказів надіслання відповідачу повідомлення про виселення, оскільки таке було направлене рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення. Крім того, указані вимоги стосуються позасудового врегулювання питання про виселення, тоді як у даному випадку іпотекодержатель реалізував своє право шляхом звернення до суду, чим пред'явим відповідну вимогу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивача ОСОБА_3, яка апеляцію підтримала та пояснила, що виселення відповідача з будинку необхідне з метою усунення перешкоди в реалізації предмета іпотеки; третьої особи ОСОБА_4, який апеляцію вважає необґрунтованою та пояснив, що його бабуся ОСОБА_6 проживає в будинку одна, а сам він як боржник банку вживатиме намагатиметься домовитись із банком про реструктуризацію боргу, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у подальшому - Публічне акціонерне товариство) за договором від 22.08.2005 № MKSWGA0000004 надало ОСОБА_4 кредит у розмірі 3186,25 дол. США на строк по 20.08.2009 зі сплатою за користування коштами 15,96% річних (а.с. 6-7, 18-21). На забезпечення виконання зобов'язань позичальником банк 25.08.2005 уклав з ОСОБА_5 договір іпотеки без номера, що був посвідчений приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 5717, на підставі якого в іпотеку було передано належний іпотекодавцю житловий будинок загальною площею 65,70 кв. м, житловою - 38,90 кв. м, з господарськими будовами і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Повторним заочним рішенням Свалявського районного суду від 22.03.2010, що набрало законної сили 02.04.2010, на задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 22.08.2005 № MKSWGA0000004 в розмірі 3010,45 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/7,70 грн станом на 20.03.2009 складає 23180,47 грн, звернено стягнення на належний ОСОБА_5 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 10-11).

22.05.2104 ПАТ КБ «ПриватБанк» рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення надіслало позичальнику ОСОБА_4 і майновому поручителю ОСОБА_5 повідомлення-вимогу, якою у 30-денний строк з дня її отримання зажадало від ОСОБА_5 добровільно звільнити предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 «разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями» (а.с. 12-14). У справі є доказ одержання зазначеного повідомлення-вимоги ОСОБА_4 27.05.2014 (а.с. 15), проте, немає доказів одержання вимоги про виселення ОСОБА_5

Листом Свалявського РС ГУ ДМС України у Закарпатській області від 23.07.2014 № 1401 стверджується факт реєстрації ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 25). Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 33799914 від 18.02.2014, одержаною апеляційним судом, підтверджуються факти належності будинку загальною площею 65,70 кв. м АДРЕСА_1 ОСОБА_5, реєстрації 03.10.2006 іпотеки будинку за ПАТ КБ «ПриватБанк» та відсутності в реєстрах відомостей про інші речові права ОСОБА_5

Здійснюючи своє право на задоволення майнових вимог за зобов'язаннями позичальника за рахунок реалізації (продажу) предмета іпотеки (ст.ст. 7, 33, 38, 38 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV)), банк пред'явив позов, відповідачем за яким визначив ОСОБА_5, про виселення її та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки). Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей (ст. 40 ч. 1 Закону № 898-IV, ст. 109 ч. 3 ЖК України). Тобто, вимога про виселення мешканців з житлового будинку, який є предметом іпотеки, є похідною від рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців з будинку є необхідною умовою для відчуження такого предмета іпотеки, тож звернення стягнення на предмет іпотеки, звільнення його від мешканців та відчуження предмета іпотеки (реалізація, продаж) є взаємопов'язаними юридичними фактами і діями, що саме в своїй сукупності уможливлюють реалізацію кредитором (іпотекодержателем, стягувачем) його майнових прав.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (ст. 40 ч. 1 Закону № 898-IV, ст. 109 ч. 1 ЖК України). В редакціях, що були чинними на час звернення іпотекодержателя до суду з позовом про виселення та на час вирішення справи судом, частина 2 статті 40 Закону № 898-IV і частина 3 статті 109 ЖК України передбачали, що після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити будинок протягом одного місяця з дня отримання вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону № 898-IV, ст. 109 ч.ч. 1, 3 ЖК України). В редакціях цих норм закону, що були чинними на час укладення кредитного договору та договору іпотеки, йшлося про прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте, не містилося вказівки на звернення такого стягнення саме шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що банк повинен був виконати вимоги закону щодо вручення відповідачу письмової вимоги про виселення і лише у разі її невиконання вправі був вимагати виселення судовим порядком, проте, не виконав цих вимог закону. Заперечуючи рішення суду в цій частині, позивач вказував на його необґрунтованість, оскільки, по-перше, надіслав відповідне повідомлення належним чином, по-друге, у надсиланні такого повідомлення (вимоги) не було необхідності, позаяк це передбачено тільки для випадків позасудового врегулювання питання, тоді як банк звернувся до суду з належним позовом, чим, власне, і пред'явив вимогу про виселення.

Наведені вище мотиви, що були покладені в обґрунтування рішення суду, помилкові. Так, підстава для виселення мешканців з будинку виникла, існує і наразі є безспірною, у позивача виникло відповідне право вимоги, яке ніким не заперечується. Проживання та реєстрація мешканців у будинку - предметі іпотеки є перешкодою для реалізації майнових прав позивача, який управі вимагати усунення відповідної перешкоди за правилами, що випливають з положень, зокрема, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 3, абз. 2, ст. 391, ст. 395 ч. 2, ст. 396 ЦК України. Водночас слід враховувати, що виселення мешканців з предмета іпотеки має для позивача значення не саме по собі, а в контексті забезпечення можливості наступного розпорядження майном, без чого немає достатніх підстав стверджувати про обґрунтованість вимоги про виселення.

Положення ст. 39 ч. 2 Закону № 898-IV як у редакції, що була чинною на час укладення договорів, так і в редакції на час звернення іпотекодержателя до суду з позовом про виселення і на час вирішення справи судом, передбачають право суду постановити за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення про виселення мешканців з житлового будинку - предмета іпотеки. Тобто, у випадку звернення іпотекодержателя до суду з відповідним позовом (звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку) законодавець допускає можливість одночасного вирішення питання про виселення, не обумовлюючи це обов'язковим попереднім направленням вимоги про добровільне виселення та встановленням факту невиконання добровільно такої вимоги. У справі, що розглядається, рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки було ухвалене більш ніж за чотири роки до подачі позову про виселення, що, поза сумнівом, передбачає обізнаність відповідача з наслідками звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом про виселення мешканців з житлового будинку, що є предметом іпотеки, шляхом пред'явлення позову реалізує це право, чим у судовому порядку пред'являє вимогу про виселення. Відповідач, у свою чергу, не позбавлений можливості добровільно звільнити будинок протягом одного місяця з дня, коли дізнається про пред'явлену вимогу, або погодити з позивачем інший строк. Наведені обставини в сукупності, з урахуванням положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 33, 35 Закону № 898-IV, вказують на те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Відтак, позивач мав законні підстави для пред'явлення судовим порядком вимоги про виселення мешканців з житлового будинку, що є предметом іпотеки.

Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 250 кв. м для житлового будинку (ст. 1 п. 1). Законом № 1304-VII установлено також, що його дія не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (ст. 6).

Закон № 1304-VII розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4). Отже, Закон № 1304-VII не припиняє зобов'язальних і забезпечувальних правовідносин, проте, у період дії цього Закону, який фактично зупиняє дію та застосування відповідних норм інших законів, виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, його відчуження (реалізації, продажу), якщо мають місце умови, що визначені Законом.

Як убачається з матеріалів справи, загальна площа належного ОСОБА_5 житлового будинку (предмета іпотеки) є меншою за 250 кв. м, вона зареєстрована і проживає в будинку, у відповідних реєстрах відсутні відомості про належність їй іншого нерухомого житлового майна, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і зараз має 73 роки. Отже, дані щодо предмета іпотеки та щодо особи іпотекодавця відповідають вимогам, встановленим Законом № 1304-VII, що виключає можливість відчуження предмета іпотеки.

У взаємозв'язку з нормами ЦК України, Закону № 898-IV, які передбачають право іпотекодержателя з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки, встановлюють способи звернення такого стягнення в позасудовому і в судовому порядку, отже, дають можливість реалізувати відповідне майнове право без згоди і всупереч волі власника-іпотекодавця, зокрема, на стадії виконання рішення суду, зміст Закону № 1304-VII, який встановлює заборону на примусове відчуження без згоди власника майна, передбачає можливість його застосування на тій стадії спірних відносин, на якій виникає відповідне питання. Законодавчих заборони чи/або перешкод для застосування указаного Закону на відповідній стадії таких відносин немає. Тож Закон № 1304-VII у відповідний матеріально- і процесуально-правовий спосіб може бути застосований як на стадії судового розгляду справи, так і на стадії виконання судового рішення, позаяк норми інших законів діють, лише оскільки не суперечать нормам Закону № 1304-VII.

Беручи до уваги, що відчуження (реалізація, продаж) предмета іпотеки на стадії виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки наразі не може бути здійснене, а виселення є елементом процедур, що забезпечують можливість відчуження майна, безпосередньо пов'язане з відчуженням і передує моменту відчуження, що відповідає правовій позиції позивача, підстав і потреби для виселення ОСОБА_5 з будинку немає.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову і відмова в ньому вірна як така, проте, на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4, ч. 2 ЦПК України рішення суду підлягає зміні внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, апеляцію слід задовольнити частково, у позові належить відмовити через наявну законодавчу заборону на відчуження предмета іпотеки.

Формулюючи позовну вимогу як виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обов'язку пред'явлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України). Якщо на час подачі позову усі особи, яких належить за вимогами позивача виселити з житлового будинку, невідомі або у позивача є труднощі щодо встановлення кола таких осіб, ці питання вирішуються з урахуванням відповідних клопотань сторін, положень ст. 10 ч. 4, ст. 11 ч. 2, ст.ст. 26, 27, 31-33, 137, ст. 160 ч. 2 ЦПК України. Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, має відповідний комплекс прав і обов'язків, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4).

Здійснюючи своє право на захист і розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), інших, окрім ОСОБА_5, осіб позивач за вимогою про виселення не вказував, таких відповідачів не називав, позовні вимоги не доповнював, не уточнював і щодо таких позов не вирішувався. Утім, оскільки сторонами визнано, що в будинку ОСОБА_5 проживає одна і протилежного в справі не встановлено, колегія суддів враховує, що попри неправильні дії позивача щодо визначення відповідачів, судове рішення про відмову в позові не впливає на права і обов'язки осіб, які не брали участі в справі.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ч. 2, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Свалявського районного суду від 22 серпня 2014 р. змінити, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про виселення відмовити внаслідок законодавчої заборони на відчуження предмета іпотеки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді