У Х В А Л А

17 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

суддів: Романюка Я.М.,

Григор'євої Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши матеріали за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу Завацький Юрій Анатолійович про визнання договорів дарування та біржової угоди купівлі-продажу автомобіля недійсними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 21 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року за касаційною скаргою ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

16 квітня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року.

У заяві ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції та зупинити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 21 лютого 2013 року, на підставі пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 204, 234 ЦК України, заявник посилається на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року та на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2014 року.

Як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 234 ЦК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року.

Заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України в частині посилання ОСОБА_3 на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підлягає поверненню, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4 частини четвертої статті 359 ЦПК України (в редакції від 28 березня 2015 року) заява повертається заявнику, якщо є ухвала Верховного Суду України про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України повертається заявнику у разі якщо є ухвала суду (який повноважний вирішувати питання про допуск заяви про перегляд до провадження) про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2015 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року.

Зі змісту зазначеної ухвали касаційного суду вбачається, що ОСОБА_3 на підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України посилалась на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року та на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2014 року.

Таким чином уповноваженим судом вже вирішувалось питання про допуск справи до провадження за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції з аналогічних підстав.

Крім того доводи заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України в частині посилання ОСОБА_3 на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року є необґрунтованими, а підстави для відкриття провадження - відсутні, виходячи з наступного.

У справі, що переглядається суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3, оскільки позивачем по справі було доведено, що оспорювані угоди не були направлені на виникнення прав та обов'язків у відповідачів щодо спірного майна, дії сторін не були спрямовані на реальне встановлення, зміну, припинення і т.п. цивільних прав та обов'язків.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21 січня 2015 року дійшов до висновку про те, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Отже виходячи із доводів заяви, змісту судового рішення касаційного суду, що переглядається відсутні підстави, які б свідчили про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України.

Керуючись пунктом 4 частини четвертої статті 359 ЦПК України, 360 ЦПК України

у х в а л и л а:

У допуску справи за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року в частині посилання на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права на підставі пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України відмовити.

Заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року в частині посилання на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Я.М. Романюк
Л.І. Григор'єва
А.Г. Ярема