У х в а л а

20 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д. суддів: Гончара В.П., Лесько А.О., Хопти С.Ф., Черненко В.А.
розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року в справі за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду в інтересах держави з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення селищної ради від 25 грудня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий ОСОБА_1, з відмітною про перехід права власності до ОСОБА_2, та визнати право власності на спірну земельну ділянку за державою.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року було затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1, яка на підставі вказаного рішення отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2). На його думку, передача у власність ОСОБА_1 земельної ділянки відбулася з порушенням низки вимог чинного законодавста. Зокрема надана відповідачу земельна ділянка перебуває за межами сел. Коцюбинське, яке не має генерального плану, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатися. Крім того, спірна ділянка відповідно до рішення РМ УРСР № 673 від 20 червня 1956 року перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство» і відноситься до земель лісогосподарського призначення, що стверджується проектом організації лісового господарства і таксаційними описами ділянки. Отже, дана ділянка лісового фонду передана у власність ОСОБА_1 без її вилучення у встановленому порядку у КП «Святошинське лісопаркове господарство» та без зміни її цільового призначення. Крім того, при передачі ділянки у власність ОСОБА_1 проект землеустрою не проходив державну експертизу, що є порушенням ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Зазначав, що ОСОБА_1 провела відчуження спірної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2009 року ОСОБА_2, і на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку. Вважав, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу на підставі ст. 228 ЦК України є нікчемним правочином, бо порушує публічний порядок, а відтак не потребує визнання його недійсним. Відповідно перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 відбувся з порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2013 року позов прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2201/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 Київської області, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасовано державну реєстрацію даного Державного акта.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 березня 2014 року рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2013 року в частині визнання недійсним Державного акта на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України ухвали суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема ст. 125, 126 ЗК України, ст. ст. 215, 216, 228 ЦК України.

Заявник, на підтвердження викладених у заяві доводів, додав копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, копії постанов Вищого господарського суду України від 15 листопада 2011 року та від 15 вересня 2011 року, копію постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року, постановлені за результатами розгляду, на його думку, аналогічних справ, де по-іншому застосовані ті самі норми матеріального права.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Виходячи з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353 - 360 ЦПК України», під судовими рішеннями, на які заявник посилається на підтвердження підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, можуть бути рішення :

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

- Вищого адміністративного суду України;

- Вищого господарського суду України;

- Судової палати у цивільних справах Верхового Суду України, ухвалених як судом касаційної інстанції;

- Апеляційних судів загальної юрисдикції як судів касаційної інстанції в цивільних справах, яким право на перегляд у касаційному порядку цивільних справ було надано Законом «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України» від 22 лютого 2007 року № 697-V.

Зазначений перелік таких судових рішень є вичерпним. Обов'язковим є те, щоб цими рішеннями, що набрали законної сили, був вирішений спір по суті та в них судом (судами) касаційної інстанції неоднаково застосовані одні й ті самі норми матеріального права.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 30 вересня

2011 року «Про судову практику застосування статей 353-360 ЦПК України» під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Колегія суддів зазначає, що надана заявником, як приклад, постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року, ухвалена ним в порядку глави 3 ЦПК України, тобто не як судом касаційної інстанції, а тому на неї не може здійснюватись посилання на підтвердження підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Зі змісту судових рішень, на які заявник посилається як на підставу перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року, вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема ст. 125, 126 ЗК України, ст. ст. 215, 216, 228 ЦК України, яке полягає в тому, що в одному випадку (судове рішення, яке є предметом перегляду) суд погодився з тим, що не підлягають задоволенню вимоги прокурора про визнання недійсним та скасування державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_1, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2, оскільки останній набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2009 року, який не визнаний судом недійсним і не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а також враховуючи приписи ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності державного акта на право власності на земельну ділянку; а в іншому випадку (судові рішення як приклад неоднакового застосування права) суди виходили із того, що вищевказані норми матеріального права встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, та на підставі зазначених норм дійшли висновку про визнання недійсним і державного акта, який було видано на підставі недійсного рішення селищної ради.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві доводи вказують на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, що згідно вимог ст. 355 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що справа підлягає допуску до провадження у Верховному Суді України.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного Суду України справу за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.П. Гончар

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко