Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Максимчук З.М., Собіни І.М.

секретар - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду від 10 липня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Малолюбашанської сільської ради Костопілського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно ( житловий будинок) за законом.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопілського районного суду від 10.07.2015 р. задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що є особою, яка не було залучена до участі у справі та права якої порушено вказаним рішенням . Вказує, що про дане рішення дізналася 06.08.2015 р. після звернення до ФОП ОСОБА_3 для вирішення питання про виготовлення технічного паспорта на вказаний житловий будинок для подальшого звернення з позовом про визнання права власності на нього в порядку спадкування. Їй стало відомо, що такий паспорт вже виготовлений на ім»я ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного судового рішення. При цьому державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень інд. номер НОМЕР_1 за ОСОБА_2 Судом, в порушення вимог закону, не визначено склад осіб, які є спадкоємцями, не оглянуто спадкову справу, відсутня обґрунтована постанова нотаріуса про відмову позивачці у вчиненні нотаріальної дії - про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судом не встановлено, що відсутня письмова згода спадкоємців, які прийняли спадщину, або відсутні інші спадкоємці, для відкриття провадження у даній справі.

Після смерті ОСОБА_2 15.09.2014р., відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок та на земельну ділянку, на якій він розташований. За життя ОСОБА_2 склала заповіт від 08.09.2014 р. на її ім»я на вказане нерухоме майно. Вона у встановлений законом строк, звернулася до нотаріуса, який 25.02.2015 р. відкрив спадкову справу. Згідно із записами по господарської книги №2 вказаний будинок та земельна ділянка до дня смерті рахувалися за ОСОБА_2, право власності оформлено не було. Отже, вона є такою, що прийняла спадщину.

Також, у довідці, наданій суду ОСОБА_2 від 02.06.2015 р. за № 1353 , зазначено невірно по-батькові ОСОБА_2: замість ОСОБА_2 ( як в усіх інших документах)

_________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Олійник П.В.

Провадження № 22ц/787/ 1843/2015 Доповідач - Оніпко О.В.

- Фелостиянівна. Крім того, оскільки спадкова справа була заведена державним нотаріусом Матросовою А.М., то лише вона мала право у відповідності до вимог закону, видавати будь-які документи, у т.ч. і постанову про відмову у видачі свідоцтва, в той час, як таку постанову позивачці видав приватний нотаріус Скоропад В.В.

Судом порушено вимоги ст.ст. 1216,1268,1225 ЦК України, а також ст.ст. 328,392 цього Кодексу. Просить рішення скасувати, позов ОСОБА_2 залишити без розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

19.06.2015 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Малолюбашанської сільської ради Костопільського району про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, як за спадкоємцем за законом.

В позовній заяві вказувала, що будинок АДРЕСА_1 24.11.1992 р. був подарований її бабою - ОСОБА_2 її матері -ОСОБА_7 21.10.2002 р. її мати зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народилася вона. Після розірвання шлюбу з її батьком ОСОБА_8, у 2007 році, її мати одружилася з ОСОБА_9 та взяла прізвище ОСОБА_9. ІНФОРМАЦІЯ_2 р. мати померла та після її смерті відкрилася спадщина на вказаний будинок. Спадкоємцями за законом були чоловік матері - ОСОБА_9, баба ОСОБА_2 і вона. Спадщину прийняла баба ОСОБА_2 та вона, а ОСОБА_9 відмовився від своєї частки на її користь. Отже, їй належить 2/3 частини будинку, а ОСОБА_2 отримала у спадок 1/3 частку.

Після смерті ОСОБА_2 15.09.2014 р., вона згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України, є спадкоємцем 1/ 3 частини будинку, що належала померлій.

Оскільки договір дарування ОСОБА_2 житлового будинку її матері від 24.11.1992 р. був зареєстрований у виконкомі Малолюбашанської сільської ради в реєстрі за №13, однак не був зареєстрований у встановленому законом порядку, у погосподарській книзі цей будинок до цих пір рахується за ОСОБА_2, тому просила суд визнати за нею право власності на вказаний будинок.

Також, у матеріалах справи міститься постанова приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. від 18.06.2015 р., якою ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року - на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно ( а.с. 18).

Задовольняючи позов ОСОБА_2, місцевий суд виходив із виданої відповідачем виписки із погосподарської книги № 2, особовий рахунок № 0136-1, згідно з якою вказаний житловий будинок рахувався за ОСОБА_2, а тому, відповідно до ст. ст. 328 , 392 ЦК України, визнав за нею право на будинок АДРЕСА_1.

Проте, такі висновки місцевого суду не відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212 -215 ЦПК України, і окрім посилань суду на вимоги ст.ст. 328 та 392 ЦК України та на виписки з погосподарської книги № 2, рішення не містить жодних висновків суду та їх обґрунтувань нормами закону.

Так, згідно з договором дарування житлового будинку від 24.11.1992 року, ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своїй дочці ОСОБА_7 У договорі вказано, що будинок належить дарителю на підставі запису у погосподарській книзі № 5 та підтверджується довідкою виконкому за № 340 від 24.11.1992 р. Даний договір посвідчений секретарем виконкому Малолюбашанської сільської ради ОСОБА_11 та зареєстрований у реєстрі за № 13 ( а.с. 3).

Докази щодо оформлення ОСОБА_7 права власності на вказаний будинок після укладення вказаного договору відсутні.

Згідно з довідкою Малолюбашанської сільської ради від 17.06.2015 р. за №1185, разом з ОСОБА_7 (матір»ю позивачки) до дня її смерті, за адресою : АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані: чоловік ОСОБА_9, дочка ОСОБА_2 1996 р.н. та матір ОСОБА_2 ( а.с. 14).

Також, позивачкою (окрім довідки сільради на а.с. 14 та посиланнями на ст.ст. 1268 і 1273 ЦК України) не надано суду доказів на підтвердження того, що вона прийняла спадщину, як спадкоємець 1-ї черги за законом, у встановленому законом порядку та у встановлені законом строки після смерті матері і саме у розмірі 2/ 3 частини будинку у зв»язку з відмовою ОСОБА_9 від своєї частки спадщини на її користь), а також після смерті її баби ОСОБА_2 ( 15.09.2014 р.).

З довідки Малолюбашанської сільської ради від 17.06.2015 р. за № 1184 та з відповіді від 25.02.2015 р. за № 90/02-25 вбачається, що ОСОБА_2, 1932 р.н. , на день смерті за вказаною адресою не проживала та була знята з реєстрації, оскільки з 10.09.2014 р. вибула у с. Боянівка Рівненського району та до дня смерті перебувала у комунальному закладі Рівненського геріатричного пансіонату ( а.с. 14, а.с. 34).

У матеріалах справи відсутні докази про місце проживання та реєстрацію ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_2, ксерокопія паспорта позивачки, оскільки у справі вказана інша адреса місця проживання позивачки, а довідка від 17.04.2015 р. за № 1093 не є належним доказом (а.с. 11).

Також, згідно з поясненнями представника ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції, позивачка не зверталася із заявою до нотаріуса про прийняття нею спадщини та про видачу свідоцтва по право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 і постанова нотаріуса про відмову у видачі такого свідоцтва у матеріалах справи відсутня.

Проте, місцевим судом вказані обставини не були взяті до уваги, питання щодо наявності у ОСОБА_2 порушеного права на час звернення останньої з даним позовом до суду, як спадкоємця 1-ї черги за законом після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не досліджувалося. Також у рішенні відсутні посилання місцевого суду на відповідні норми ЦК України у зв»язку з цим , висновки суду про визначення часток у спадщині ОСОБА_2 після смерті обох спадкодавців та посилання на докази, якими суд обґрунтовував свої висновки щодо цього. Судом 1-ї інстанції не встановлено, чи дотримано ОСОБА_2 норми ст.ст.1270 і 1272 ЦК України і докази щодо цього у матеріалах справи відсутні.

Не встановлено місцевим судом кола спадкоємців після смерті ОСОБА_7, зокрема, не з»ясовано чи дійсно ОСОБА_9 після смерті дружини ОСОБА_7 відмовився на користь позивачки від належної йому частки за законом, як спадкоємець 1-ї черги та не залучено останнього до участі у справі.

Також, як зазначено у позовній заяві ОСОБА_2, разом з нею після смерті матері ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) спадщину прийняла і її баба ОСОБА_2 (1/3 частки спірного будинку), оскільки проживала постійно з останньою. Отже, є незрозумілим висновок місцевого суду, на підставі якої норми закону та після смерті якого саме із спадкодавців визнано право власності за позивачкою на весь будинок без з»ясування питання щодо кола їхніх спадкоємців та визначення часток останніх у спадковому майні.

Згідно з поясненнями представника Малолюбашанської сільської ради у судовому засіданні, ОСОБА_2 за життя неодноразово складала заповіти на різних осіб. Судом не з"ясовано зазначені обставини та не досліджено матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Як встановлено колегією суддів та вбачається з доводів апеляційної скарги, позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідача - Малолюбашанської сільської ради є безпідставними, оскільки згідно з наданими ОСОБА_1 апеляційному суду документами, ОСОБА_2 08.09.2014 р. склала на ім»я останньої заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 1442, яким заповідала належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 36-38).

ОСОБА_1 вчасно звернулась до державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2, проте, постановою нотаріуса Костопільської районної державної нотаріальної контори від 23.09.2015 р., їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів. ( а.с. 38).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявний спір про право на спадщину, як між спадкоємцями за законом та за заповітом, предметом якого є вказаний житловий будинок.

За наведених обставин, рішення суду 1-ї інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 до Малолюбашанської сільської ради та про визнання за позивачкою права власності на будинок АДРЕСА_1 Костопільського району суперечить вимогам закону та обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову ОСОБА_2 в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 10 липня 2015 р. - скасувати.

В позові ОСОБА_2 до Малолюбашанської сільської ради Костопілськього району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно ( житловий будинок) за законом - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :