Номер провадження: 22-ц/785/5711/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Ващенко Л.М.,

при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 6 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Татарбунарська міська рада Одеської області, відділ Держземагенства у Татарбунарському районі Одеської області, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі ФОП ОСОБА_5М.), про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у 1962 році її чоловіку ОСОБА_6 була виділена присадибна ділянка розміром 0, 19 га у звязку з придбанням будинку, який у теперішній час має адресу: вул.В.Тура, 4 в м. Татарбунари Одеської області, та з 1973 року належить їй на праві власності.

Із вказаної земельної ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (з 1974 року ОСОБА_3В.), яка проживає в будинку по вул. В.Тура, 2, у 1964 р. та у 1993 р. були виділені 0,05 га та 0,02 га відповідно.

Розпочавши оформляти документи на право власності на 0,12 га, які залишилися у її користуванні, вона дізналася, що 25 жовтня 2004 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0860 га, розташованої по вул. В.Тура, 2 в м. Татарбунари.

Посилаючись на те, що на належній відповідачці земельній ділянці знаходиться частина її землі розміром 0,0160 га, на якій розташований її льох, камяний та деревяний сараї, ОСОБА_4 просила визнати недійсним державний акт, виданий на імя ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала.

Представники всіх третіх осіб позовні вимоги ОСОБА_4 визнали.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 6 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 013959, виданий Татарбунарською міською радою Одеської області 25 жовтня 2004 року, про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0860 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Зобов'язано ФОП ОСОБА_5, яка має кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста, безоплатно виготовити та видати ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по вул.В.Тура,2 у м.Татарбунари Одеської області (а.с.80-81).

Додатковим рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 травня 2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто судовий збір в розмірі 243 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 травня 2015 року апелянтом не оскаржено.

Позивач, його представник, а також представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.107, 109, 110, 111, 112, 113, 117).

За таких обставин, відповідно до правил ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка вказаних учасників цивільного процесу не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

ОСОБА_4, яка вважала себе потерпілою від правопорушень, допущених відповідачем, заявлено вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, що розташована по вул.В.Тура, 2 в м. Татарбунари, видане Татарбунарською міською радою 25 жовтня 2004 року на імя ОСОБА_3 на підставі рішення Татарбунарської міської ради № 232 від 19 травня 2004 року.

Свої вимоги позивач просила задовольнити на підставі ст.ст. 152, 155 та 158 ЗК України.

Колегія суддів вважає, що обравши такий спосіб захисту та не заявивши вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було видано оскаржуваний державний акт, позивач, в силу ст.. 10 ЦПК України, не довела як правову, так і фактичну підставу вимог.

Суд першої інстанції , у порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст.ст. 11, 213-215 ЦПК України, не виконав вимоги процесуального законодавства, не звернув увагу на наявність не скасованого рішення Татарбунарської міської ради № 232 від 19 травня 2004 року на підставі якого був виданий державний акт та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

При цьому суд в мотивувальній частині рішення допустив протиріччя, зазначивши, що відповідач на законних підставах володіє належною їй земельною ділянкою (а.с.81).

Так, судом встановлено, що на підставі рішення ради уповноважених колгоспу ім.Татарбунарського повстання від 18 січня 1962 року ОСОБА_6 (чоловіку позивачки, який помер у 1973 році) виділено у користування присадибну ділянку у звязку з купівлею будинку по вул. Мира, 2 в с. Татарбунари, площею 0,19 га (а.с.11).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 14 грудня 1973 року ОСОБА_4 є власником жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в м. Татарбунари по вул. Мира, 4, що перейменована у 1988 році на вул.В.Тура (а.с.5,16).

Право користування земельною ділянкою не надавало користувачу земельної ділянки ОСОБА_6 право розпоряджатися нею, тому його спадкоємці (спадкоємець) не мали права успадковувати її ані за заповітом, ані за законом.

Жодних правовстановлюючих документів, які б засвідчували, що ОСОБА_4 має право власності або право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Татарбунари, вул.В. Тура, 4 матеріали справи не містять.

На підставі рішення ради уповноважених колгоспу ім. Татарбунарського повстання № 5 від 27 березня 1964 року із земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_6, виділено ОСОБА_7 присадибну ділянку, площею 0,05 га у звязку з поділом садиби в с. Татарбунари, вул. Мира, 2 а між сусідями ОСОБА_6 та колгоспним фондом (а.с.14).

Згідно рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради народних депутатів № 152 від 19 жовтня 1993 року ОСОБА_8 (після одруження ОСОБА_3В.), яка проживала по вул.В. Тура, 2 дозакріплено земельну ділянку площею 0,02 га та дозволено будівництво кухні (а.с.13).

Рішенням Татарбунарської міської ради № 232-ХХІ від 19 травня 2004 року ОСОБА_3 надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,086 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах м. Татарбунари по вул.. В. Тура, 2 (а.с.128).

На підставі цього рішення ОСОБА_4 25 жовтня 2004 року Татарбунарською міською радою було видано державний акт на право приватної власності на землю (а.с.61).

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно з ч. 1 ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Як зазначалось вище ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання державного акта на право власності на землю недійсним.

Третіми особами, що не заявляють самостійних вимог, позивач визначила Татарбунарську міську раду, яка видала оскаржуваний акт, а також відділ Держземагенства у Татарбунарському районі Одеської області.

Ухвалою Татабунарського районного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучена ФОП ОСОБА_5 (а.с.69).

Однак, при розгляді справи, суд вирішив питання про права та обовязки третіх осіб, зокрема, Татарбунарської міської ради, яка мала бути притягнута до участі у справі в якості співвідповідача, оскільки суд визнав недійсним виданий нею акт.

Крім того, суд, вийшовши за межі позовних вимог, помилково зобовязав третю особу ФОП ОСОБА_5 виконати певні дії з виготовлення технічної документації із землеустрою. Вказана особа не є субєктом спірних правовідносин, участь її у справі має побічний характер.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно ст. ст. 1, 4, 10, 214 ЦПК України, суд повинен вирішувати питання про право та обовязки сторін, а не третіх осіб.

Враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Оскількі додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 травня 2015 року є похідним від основного рішення цього ж суду від 6 травня 2015 року, яке скасовано, воно втрачає чинність.

Зазначене не позбавляє права ОСОБА_4 звернутися до суду з позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області та ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування від 19 травня 2004 року про надання ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку та визнання недійсним державного акта, виданого на його підставі.

Керуючись ст. ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 6 травня 2015 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відмовити.

Додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судового збору втрачає чинність.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10