Номер провадження: 22-ц/785/5467/15
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Суворова В.О.,

за участю секретаря - Павлючук Ю.В., .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа ОСОБА_4 - «Про визнання недійсною умови договору», -

ВСТАНОВИЛА:

01.04.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила визнати недійсним умови підпункту 12.4. кредитного договору № 014/0010/85/77414 від 26.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем ОСОБА_2

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що 26.06.2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № 014/0010/85/77414. Розділ 10 кредитного договору встановлює відповідальність сторін за договором, яка передбачає стягнення пені з позивача, як позичальника, за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів та комісій. Відповідно до підпункту 12.4. вказаного кредитного договору до всіх правовідносин, повязаних з укладанням та виконанням цього договору, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Позивач вважає, що зміст зазначеного підпункту кредитного договору є несправедливим, таким що порушує її права споживача шляхом їх погіршення, в порівнянні із звичайними (загальними) нормами права та ділового обігу, та встановлює додаткову відповідальність споживача, шляхом збільшення строку спеціальної позовної давності, що суттєво порушує її права та законні інтереси.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив суд задовольнити позовну заяву.

Представник відповідача позов не визнав, проти його задоволення заперечував, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа, будучи сповіщеною належним чином, до суду не з'явилась.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.04.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

08.05.2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, як розподілити між сторонами судові витрати, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову та інші.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив із того із того, що сторонами по оспореному кредитному договору було досягнуто згоди з істотних умов договору.

Проте, повністю погодитися з такими висновками районного суду не можна.

Судом встановлено, що 5 червня 2007 року ОСОБА_2 звернулась до Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з письмовою заявою про надання кредиту.

На підставі цієї заяви та інших документів, у відповідності з умовами кредитування та вимогами цивільного законодавства укладено кредитний договір № 014/0010/85/77414 від 26.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем ОСОБА_2

Кредитний договір оформлено в письмовій формі, підписано сторонами, що свідчить про те, що сторонами досягнуто згоди з істотних умов договору, в тому числі ОСОБА_6 погодилася на збільшення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) до трьох років, зазначеної в п.п. 12.4 договору.

ОСОБА_2, звертаючись, до суду першої інстанції із позовом про захист порушенного права, посилалась як на підставу для задоволення вимог на положення ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що «Крім випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Позивач вважала, що зміст зазначеного підпункту 12.4 кредитного договору є несправедливим, таким, що порушує її права споживача шляхом їх погіршення, в порівнянні із звичайними (загальними) нормами права та ділового обігу, та встановлює її додаткову відповідальність споживача, шляхом збільшення строку спеціальної позовної давності.

З такими доводами позивача колегія суддів погоджується, керуючись наступним.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, послався на положення п. 3 ст. 3 та ст. 629 ЦК України (щодо свободи договору), ч. 1 ст. 259 ЦК України (щодо збільшення тривалості позовної давності) та виходив із того, що позивач, підписавши договір, погодився на усі його умови, а тому на договірній основі погодився на збільшення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу, пені).

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується частково.

Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа №1-26/2011 за конституційним зверненням ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18 частини третьої статті 22 Закону України „Про захист прав споживачів") (далі - Рішення КСУ), в п. 3 зазначив:

„Конституційний Суд України, вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, виходить з такого.

3.1. Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина четверта статті 13, частини перша, четверта статті 42 Конституції України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

3.2. Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - Кодекс).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

3.3. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права.

Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

3.4. Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 Закону та абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 10561 Кодексу, частини четвертої статті 55 Закону про банки, частини другої статті 6 Закону про фінансові послуги, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору."

Отже, виходячи із наведених висновків Конституційного Суду України, суд першої інстанції не вірно витлумачив положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої свобода договору не є необмеженою. Як зазначив в Рішенні КСУ - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Саме порушення банком критерію справедливості при формулюванні п.п.12.4 кредитного договору було підставою для звернення ОСОБА_2 з позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України повна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Наявність такого пункту кредитного договору як збільшення строку спеціальної позовної давності (у разі прострочення платежу)» призвела до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача, у зв'язку з чим ці умови кредитного договору є несправедливими.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", відповідно до якої, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, суд повинен був виходити не з обставини підписання позивачем кредитного договору та її погодження з усіма його умовами, а повинен був виходити з обставини прямої заборони Законом відповідачу включати зазначену несправедливу умову в кредитний договір, тому що, як зазначено у Рішенні КСУ, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до заяви банку від 30.10.2012 року у справі № 2-8202/11 за позовом ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, яка перебуває у провадженні в Малиновськкому районному суді м. Одеси, відповідач вимагає стягнення: заборгованості за кредитом в розмірі 88 849, 57 дол.. США; заборгованість за відсотками в розмірі 31 550, 17 дол. США; пені за прострочення тілу кредиту та відсотків в розмірі 84 490, 59 дол. США. ( а.с. 19).

Таким чином, розмір пені, яку вимагає стягнути банк, фактично дорівнює розміру заборгованості за кредитом.

Відповідно до вимог ч.2 та 3 ст. 18 Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Таким чином, розмір додаткової відповідальності по сплаті пені дорівнює 84 490, 59 дол. США, що значно перевищує 50% заборгованості за кредитом (44 424, 78 дол. США).

Зважаючи на наведені обставини та вимоги закону, колегія суддів доходить до висновку, що положеннями п.п 12.4 кредитного договору дійсно порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач - позивач у справі, тому даний підпункт кредитного договору слід визнати недійсним.

Отже, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, зокрема ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів», порушив норми ЦПК України, що потягло ухвалення неправильного рішення, яке підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2015 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати недійсними умови підпункту 12.4 кредитного договору № 014/0010/85/77414 від 26 червня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

В.О.Суворов

19.08.2015 року м. Одеса