АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляц. провадження № 796/6364/2015 Доповідач - Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Слободянюк С.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Корчевного Г.В.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, на заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 березня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов*язання видати трудову книжку, та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з наведеним позовом і, уточнивши позовні вимоги (а.с.54-60), просила суд визнати незаконним її звільнення з посади помічника адміністратора салону косметології; змінити формулювання причини звільнення з роботи, вказавши звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП; стягнути з відповідачки заробітну плату з 03 червня 2013 року до 25 червня 2013 року; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв*язку із затримкою видачі трудової книжки за період з 23 червня 2013 року до дати видачі трудової книжки або до дати ухвалення рішення, що станом на 03 лютого 2014 року становить 8359,34 грн.; зобов*зати відповідачку видати трудову книжку; стягнути моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що вона з 03 червня 2013 року до 25 червня 2013 року працювала в салоні апаратної косметології на посаді помічника адміністратора з окладом у розмірі 1250,00 грн. Після конфлікту, який стався 25 червня 2013 року, відповідачка її повідомила про звільнення начебто через виявлену недостачу грошей, після чого вимагала 20 000,00 грн. для врегулювання конфлікту.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заробітну плату у розмірі 1019,52 грн.; середню заробітну плату у зв*язку із затримкою видачі трудової книжки у розмірі 8231,90 грн.; 1000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також в доход держави стягнуто судовій збір в сумі 229,40 грн. (а.с.86-92).

Ухвалою цього ж суду від 20 березня 2015 року (а.с.145) в перегляді заочного рішення відмовлено.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_2, діючи в інтересах відповідачки, подала апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Апелянт зазначає, що судом прийнято до уваги неналежні докази (протокол допиту ОСОБА_3 як свідка за матеріалами досудового слідства); за даними управління пенсійного фонду відсутні відомості відносно громадянки ОСОБА_4 за червень 2013 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 працювала в салоні апаратної косметології «Gan Guard», власником якого є ФОП ОСОБА_3, на посаді помічника адміністратора з 01 червня 2013 року до 01 липня 2013 року.

Як на підставу такої обставини суд послався на те, що це було підтверджено ОСОБА_3 при допиті її в ході досудового слідства за кримінальним провадженням № 0005628, порушеного за заявою ОСОБА_4 за ст..356 КК України.

Суду надано належним чином посвідчений слідчим Печерського РУГУ МВС України в м.Києві протокол допиту ОСОБА_3 як свідка від 16 вересня 2013 року (а.с.130- 34).

З пояснень ОСОБА_3, як свідка за протоколом слідчого, вбачалось, що позивачка ОСОБА_4 працювала з 03 червня 213 року до 25 червня 2013 року, звільнена вона була на підставі ст.41 КЗпП України (без зазначено пункту статті) з 01 липня 2013 року; при прийомі на роботу ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 трудову книжки, яка знаходиться в сейфі в офісному приміщенні підприємства.; трудову книжку ОСОБА_3 ОСОБА_4 не передавала, оскільки було виявлено недостачу грошових коштів з боку ОСОБА_4

Відповідно до повідомлення Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва відсутні відомості щодо застрахованої особи ОСОБА_4 за червень 2013 року (а.с.28).

На вимогу суду першої інстанції відповідачем не було надано суду наказу про звільнення позивачки та належно оформленої трудової книжки.

Наказу про прийняття позивачки на роботу суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка працювала на підприємстві ОСОБА_3, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки це підтверджується поясненнями самої ОСОБА_3 при допиті її слідчим як свідка, остання не заперечувала, що позивачка була прийнята на роботу з наданням трудової книжки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка працювала на підприємстві відповідачки, при прийомі на роботу останньої надано роботодавцю трудову книжку.

Правильним є висновок про зміну формулювання причин звільнення, оскільки за поясненнями відповідачки позивачку звільнено за ст.41 КЗпП України. Інших відомостей щодо підстав звільнення і правильності формулювання звільнення у трудовій книжці в матеріалах справи відсутні. Суд був позбавлений можливості, на підставі наданих доказів, встановити правомірність звільнення позивача із займаною посади та правильність формулювання звільнення.

Як вбачається зі змісту ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Судом було встановлено, що позивачці не було виплачено заробітну плату за відпрацьований час. Заробітна плата судом стягнута за фактично відпрацьований час, а саме: за період з 03 червня 2013 року по 25 червня 2013 року.

Розмір заробітної плати судом визначено, виходячи з положення Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» щодо розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до положення ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення працівника, а якщо працівник в цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні врегульовано ст.117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Правильним є висновок суду про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та суми на відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди позивачці через неправомірну поведінку відповідачки щодо не видачі трудової книжку у зв*язку із звільненням.

Посилання апелянта на протокол слідчого, який було допитано відповідачку, як неналежний доказ не приймаються до уваги, оскільки суд послався на цей протокол, як на письмовий доказ, який в розумінні положень ст.ст.58,59 ЦПК України є належним та допустимим доказом. Відповідно до положення ст..64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно посилання на лист Пенсійного Фонду України в Голосіївському районі м.Києва щодо відсутності відомостей застрахованої особи ОСОБА_4 за червень 2013 року не спростовують тієї обставини, що остання працювала на підприємстві ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги щодо зазначення судом різних посад позивача на правильність висновку суду першої інстанції не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: