АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1908/15 Головуючий 1 інст. - Александрова Н.В.
Справа № 428/4882/13-ц Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: право власності
07 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - Макарова Г.О.,
суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,
за участю секретарів - Сементовської О.М., Рязанової С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Борівської селищної ради Луганської області та Одеської міської ради, третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Вимпел-7» про визнання права власності в порядку спадкування, -
18.06.2013 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Борівської селищної ради Луганської області та Одеської міської ради, за участю третьої особи Житлово-будівельного кооперативу «Вимпел-7» про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_5, з яким вона мала одного батька, але різних матерів. Матір ОСОБА_5 померла ще в його дитинстві, тому його виховував їх батько разом з нею. ОСОБА_5 проходив військове навчання в м. Одеса, з часом став мешкати в м. Одеса, де служив на Чорноморському флоті. У 1971 році ОСОБА_5 придбав домоволодіння в АДРЕСА_1, передавши цей будинок в її користування, а вона почала в ньому жити. В 1998 році ОСОБА_5 вийшов на пенсію і переїхав мешкати в належне йому домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_3, де вони жили разом. За час спільного проживання вони покращили домоволодіння, збудували нові господарські будівлі, мали спільний бюджет та вели спільне господарство.
20.01.2013 року ОСОБА_5 поїхав до м. Одеси отримати пенсію, але ІНФОРМАЦІЯ_1 раптово помер, не залишивши після себе заповіту, хоча в бесідах заповідав усе майно на випадок своєї смерті їй. Вона самостійно поховала ОСОБА_5 в м. Одесі за власні кошти. Інших спадкоємців ОСОБА_5 не має.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_3, та квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2.
Оскільки вона протягом 15 років мешкала разом з ОСОБА_5 однією сім'єю, то вважає, що фактично прийняла спадщину після померлого, однак оформити спадщину вона не мала можливості, оскільки домоволодіння, яке придбав її брат ОСОБА_5 мало адресу АДРЕСА_1, а з часом було змінено адресу домоволодіння на АДРЕСА_3, при цьому документація, яка б підтверджувала цей факт, не збереглась, як і немає правовстановлюючого документу на це домоволодіння. Що стосується квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2, то ця квартира була придбана ОСОБА_5 шляхом виплати пайових внесків, але до моменту смерті він належним чином її не оформив, що у теперішній час також перешкоджає її оформленню, так як на ім'я ОСОБА_5 відсутній правовстановлюючий документ, підтверджуючий його право власності на квартиру.
У судовому засіданні представник позивача підтримала доводи, викладені в позові на підтвердження позовних вимог, просила позов задовольнити та визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_3, та квартиру АДРЕСА_2.
Відповідач Борівська селищна рада Луганської області про день, місце та час розгляд справи була повідомлена належним чином, але її представник у судове засідання не з'явився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги визнає.
Відповідач Одеська міська рада про день, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, але її представник у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи у його відсутність, або відкладення розгляду справи не надав, у зв'язку з чим суд вважав неявку представника відповідача Одеської міської ради у судове засідання неповажною та можливим розглядати справу у його відсутність.
Третя особа Житлово-будівельний кооператив «Вимпел-7» про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, але його представник у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи у його відсутність або відкладення розгляду справи не надав, у зв'язку з чим суд вважав неявку представника третьої особи Житлово-будівельного кооператив «Вимпел-7» у судове засідання неповажною та можливим розглядати справу у його відсутність.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено; визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3; та на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою судової колегії судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2014 року справа направлялась до суду першої інстанції для усунення недоліків, шляхом ухвалення додаткового судового рішення.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 січня 2015 року клопотання ОСОБА_2 про залишення без розгляду частини позовних вимог задоволено. Позовна заява ОСОБА_2 до Борівської селищної ради Луганської області та Одеської міської ради, за участю третьої особи Житлово-будівельного кооперативу «Вимпел-7» в частині позовних вимог про визнання права власності на об'єкти селянського господарства, які знаходяться за адресою АДРЕСА_3, а саме: пасіка, домашні тварини, сільськогосподарський інвентар, який складається з механізмів, які не підлягають обов'язковій державній реєстрації, але мають грошову цінність, грошових вкладів у відділеннях Ощадного банку України в м. Сєвєродонецьку та м. Одесі залишені без розгляду.

Додатковим рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 січня 2014 року, вирішено питання про судові витрати, - судові витрати у справі у вигляді судового збору, сплаченого за подання позову до суду та забезпечення позову у сумі 1115 грн., віднесені за рахунок ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, оскільки суд в порушення ч. 1 ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України прийняв позовну заяву не за місцем відкриття спадщини та місцезнаходженням основної частини спадкового нерухомого майна, безпідставно визнав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спільно проживали в АДРЕСА_3однією сім'єю і це є місцем відкриття спадщини оскільки цей висновок суперечить наявним у справі доказам про реєстрацію і проживання ОСОБА_5 в м. Одесі, а ОСОБА_2 - в м. Первомайську. Крім того, вона - ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 11.11.1976 року. Від цього шлюбу в них народилося два сини: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3, які в подальшому змінили прізвище на «ОСОБА_8». Під час шлюбу вона з ОСОБА_5 за сумісні кошти в січні 1991 року повністю сплатили пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_2 та жили в цій квартирі сім'єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» та ст. 22 КпШС УССР, які діяли на той час вказана квартира є сумісною власністю подружжя в рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік раптово помер в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 04.02.2014 року виданим ВДАПЦС у м. Одесі. Вона у той час знаходилась у м. Коломна Московської області, і є єдиним спадкоємцем першої черги, оскільки син ОСОБА_8 відмовився від спадщини на її користь. Згідно договору купівлі-продажу від 22.07.1977 року ОСОБА_5 придбав домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, де сусідами були батьки ОСОБА_2

ОСОБА_2 добре знала, що ОСОБА_5 одружений і має синів, проте з корисливих мотивів приховала від суду той факт, що у померлого ОСОБА_5 є спадкоємці - жінка та діти.

Крім того, суд не звернув уваги, що місцем відкриття спадщини є м. Одеса, де розглядається справа, щодо права власності на спадкове майно, яка зупинена провадженням.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_5 проживали однією сім'єю з 1998 року, тобто більше 5 років у с. Боброве Луганської області, АДРЕСА_3 до дня смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем майна яке складається з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2.

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 57, ч. 3 ст. 61, 64, ч. 1 ст. 109, ч. 3 ст. 131, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС УССР, ст. 328, 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст.370, ст. 1218, ч. 2 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1228, ч. 1 ст. 1258, ст. 1261, ст. 1264, ст. 1269 Цивільного кодексу України, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Відповідно п. 8, п. 12, п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

За загальними правилами частини другої статті 372 ЦК (435-15) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК ( 435-15 ) спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК (2947-14) про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК (435-15) не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК ( 435-15 ).

У разі смерті члена ЖБК яким до дня смерті були внесені повністю пайові внески, то до складу спадщини входить квартира.

Згідно п. 2, п. 4, п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Спори, пов'язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції. Відповідно до частини першої статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) позови, що виникають з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно пред'являються за місцем знаходження майна або основної його частини (виключна підсудність). Якщо пред'явлено позов про право власності на кілька жилих приміщень (квартир), розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох квартир (об'єктів нерухомості) у різних місцевостях, тобто наявні вимоги, для кожної з яких частиною першою статті 114 ЦПК встановлено виключну підсудність, то позов пред'являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях. До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об'єкти нерухомості, об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення. Недотримання правил підсудності тягне за собою повернення заяви позивачеві, про що постановляється ухвала. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до належного суду (пункт 4 частини третьої, частина п'ята статті 121 ЦПК). Якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду (розгляду справи по суті - стаття 173 ЦПК) виявиться, що заяву було прийнято з порушенням правил виключної підсудності, суд передає справу на розгляд належному суду незалежно від волевиявлення сторін (пункт 2 частини першої статті 116 ЦПК).

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін. Разом із тим, якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем (частина третя статті 660 ЦК).

Розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство"). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

На підставі Постанови Верховного суду України від 20.02.2013 року справа 6-158цс12, у силу п.10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 №20/5, зареєстрованим в Мін'юсті 3.03.2004 за №283/8882, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства.

Згідно зі ст.13-1 закону «Про нотаріат» нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим законом.

Статтею 41 закону «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених стст.9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього закону, та інших випадків, передбачених законодавством.

Згідно з п.11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 №20/5, зареєстрованим в Мін'юсті 3.03.2004 за №283/8882, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Як вбачається з матеріалів справи згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого відділом РАЦС у м. Одесі РС Одеського міського управління юстиції 29.01.2013 року, у м. Одеса ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке складається з домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, а також квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Віж цього шлюбу у них народилося два сина: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. В подальшому сини змінили по батькові «ОСОБА_8» на «ОСОБА_8» згідно їх заяв.

ОСОБА_5 був членом житлово-будівельного кооперативу «Випмел-7». З часу отримання у користування квартири АДРЕСА_2 стали в ній жити.

Під час шлюбу, в січні 1991 року був повністю сплачений пайовий внесок за квартиру.

У ст. 22 КпШС, який діяв на момент набуття ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру зазначено, що майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних підставне мав самостійного заробітку.

Таким чином враховуючи, що право власності на кооперативну квартиру у м. Одесі не зареєстровано і нотаріус у зв'язку з цим відмовив ОСОБА_5 в видачі права власності як спадкоємцю першої черги на спадкове майно, остання звернулася до суду м. Одеси за місцем відкриття спадщини і знаходження основної частини нерухомого майна з позовом про визнання права власності на ? частину спірної квартири як сумісної власності подружжя та визнання права власності в порядку спадкування спадкоємцем першої черги. Під час розгляду якої було встановлено, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 січня 2014 року було ухвалено рішення яким визнане за ОСОБА_2 право власності, як за спадкоємцем четвертої черги на домоволодіння яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2.

Вказане рішення суперечить вимогам вказаного вище законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 як спадкоємець четвертої черги не надала доказів - постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на будинок та квартиру, що у відповідності з вказаним вище законодавством є підставою для відмови у позові, але суд на це уваги не звернув.

Суд безпідставно, в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» незважаючи на те, що Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу прийняв до уваги довідку приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Прихотько Л.Г. від 31.01.2014 року про відкриття спадкової справи не за місцем відкриття спадщини.

Суд першої інстанції визнав в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України, преюдиційними обставини встановлені рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 02.07.2013 року про факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_5 однією сім'єю в с. Борове і факт відкриття спадщини саме у цьому місці, однак згідно з цими вимогами вказані обставини не мають обов'язкової сили для ОСОБА_1, як особи, яка не брала участі у справі, а наявні у справі докази в їх сукупності і взаємозв'язку свідчать що місцем відкриття спадщини є м. Одеса.

Так, звертаючись з заявами до суду, нотаріуса, ЖБК з приводу спадкового майна ОСОБА_2 вказувала адресу місця свого проживання - м. Первомайськ, а місце мешкання померлого ОСОБА_5 - м. Одеса.

При цьому, суд не звернув уваги, що згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року із наступними змінами, відповідно до ст. ст. 255,271 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядають справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, а заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК ( 1502-06 )). При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Розглядаючи справу у відсутності співвласника спірної квартири і спадкоємця першої черги ОСОБА_1 судом порушені її права.

За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. З урахуванням зазначеного з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплачений у сумі 1827 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 січня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Борівської селищної ради Луганської області та Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та на квартиру АДРЕСА_2 -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: -