У Х В А Л А

Іменем України

27 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Чужі Ю.Г., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Марчишаку Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 16 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, Хустської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Хустською державною нотаріальною конторою 8 серпня 2000 року за реєстровим №5345, визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що вони з братом ОСОБА_2 та батьками ОСОБА_6, ОСОБА_7 у 1959-1964 рр. побудували житловий будинок АДРЕСА_1. Батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мати ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2. На момент смерті батьків він разом з братом ОСОБА_2 проживав у вказаному будинку.

Після смерті батьків позивач та відповідач прийняли спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном в рівних долях.

У 1996-1999 роках у цьому ж дворогосподарстві позивач побудував літню кухню. 24 лютого 1999 року позивачу видано свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок НОМЕР_1, зареєстроване 9 березня 1999 року Хустським ДПТІ за реєстровим № 4463.

У травні 2012 року позивач захворів на важку хворобу, внаслідок якої йому ампутували ногу. ОСОБА_5 мав намір оформити право власності на 1/2 частину будинку з метою подальшого отримання сторонньої допомоги. Тоді він дізнався про те, що 8 серпня 2000 року, без його відома, ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане будинковолодіння. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом видане з порушенням вимог закону та його спадкових прав на 1/2 частину житлового будинку, оскільки заповіту батьки не залишили, а вони разом з братом прийняли спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном.

16 грудня 2013 року позивач ОСОБА_5 збільшив позовні вимоги, вказував, що 28 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, який є незаконним, оскільки порушено його права, а тому в розумінні ст. 388 ЦК України, остання вважається недобросовісним набувачем.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Хустською державною нотаріальною конторою 8 серпня 2000 року за реєстровим №5345, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чижмарь С.І. 28 грудня 2012 року за №11683; визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, крім літньої кухні, та вирішити питання по судових витратах.

Ухвалою суду від 3 вересня 2014 року залучено до участі в справі правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 - ОСОБА_1.

Рішенням Хустського районного суду від 16 жовтня 2014 року у задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Хустської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності.

Заборону на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1, накладену з метою забезпечення позову ухвалою Хустського районного суду від 18 грудня 2013 року - скасовано.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати оскаржуване нею рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Межі доводів апеляційної скарги - суд невірно визначив початок перебігу строку позовної давності з серпня 2000 року, коли ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину по закону, оскільки про порушене право покійний ОСОБА_5 довідався у 2012 році, коли відповідач зареєстрував будинок в Хустському ДПТІ.

ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу.

ОСОБА_9, яка представляє інтереси відповідачів, просила відхилити апеляційну скаргу як безпідставну та необгрунтовану і залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому Хустської міської Ради депутатів трудящих від 13 квітня 1959 року №7/31 ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було дозволено знесення старого будинку та надано право побудувати на цьому місці новий житловий будинок. Станом на 1964 рік дворогосподарство складалося з: житлового будинку (літ. А), двох сараїв (літ. Б, В), вбиральні (літ. Г) та літньої кухні (літ. Д) /а.с. 18, 51/.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7.

Встановлено, що на підставі розпорядження голови Хустської міської ради народних депутатів від 24 лютого 1999 року № 60 позивачу ОСОБА_5 9 березня 1999 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та проведено державну реєстрацію права власності.

На підставі рішення виконкому Хустської міської ради від 26 січня 2000 року № 14 та дублікату свідоцтва про право приватної власності, будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації на праві приватної власності за померлими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних долях.

Спірний будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: Б-1 сарай, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Ж-1 літня кухня, З-1 сарай, И-1 навіс №1-2 огорожа, успадкував ОСОБА_2 в цілому та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 серпня 2000 року, посвідчене державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Король О.Ю., спадкова справа № 649, зареєстровано в реєстрі за № 5345.

Станом на час відкриття спадщини питання прийняття спадщини було врегульовано нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 529 ЦК України ( в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки, правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Наступні зміни в цивільному законодавстві щодо питання прийняття спадщини, які вступили в силу з 1 січня 2004 року, зворотної сили не мають.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору про право на спадщину, яка відкрилась відповідно у березні та червні 1982 року, вірно застосував норми ЦК УРСР в редакції 1963р..

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами та доповненнями), яка була чинна на час спірних відносин, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Суд констатував, що позивачем не наведено переконливих доказів, які б давали суду підстави для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 серпня 2000 року № 5345, а отже, і визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2012 року.

За висновком суду про порушення свого права позивач довідався у серпні 2000 року, коли відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом року і саме з цієї дати, у відповідності до положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, слід обчислювати початок перебігу позовної давності. Такий висновок суду грунтується на запереченнях відповідача на позов (а.с. 49-50) та поясненнях його представників ОСОБА_12 та ОСОБА_9, з яких вбачається, що в 1999 році постало питання про оформлення права власності на самовільне будівництво й тоді, відповідач ОСОБА_2, домовившись із братом ОСОБА_5, подав заяву, що не заперечує проти реєстрації за останнім права власності на жилий будинок АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 не заперечував проти прийняття спадщини відповідачем на будинок № 69.

У відповідності до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зважаючи на вищенаведене, строк позовної давності сплив у серпні 2003 року.

Відповідно до положень ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, у справі встановлено, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, питання про поновлення строку позовної давності не ставив, тому зважаючи на подання відповідачем ОСОБА_2 до ухвалення рішення судом першої інстанції письмової заяви про застосування спливу позовної давності (а.с. 49-50, 205), суд, у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, відмовив у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити

Рішення Хустського районного суду від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: