АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4781/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 644/3130/14-ц Ізмайлов І.К.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що з 02.11.1999 року вони з відповідачкою по справі ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.02.2014 року.

Під час шлюбу подружжям було придбано спільне майно, а саме: житловий будинок НОМЕР_3 (літ. «А-1»), площею 43,90 кв.м. з надвірними спорудами: сараями (літ. «Б», «В», «Л»), льохами (літ. «З», «Д»), гаражем (літ. «К»), вбиральнею (літ. «Г», загорожею № 1-3, 5, 7, 8, та замощенням - I, що розташований по АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2002 року.

Крім того, в період шлюбу подружжям було придбано автомобіль «Citroen Berlingo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який також зареєстрований в органах ДАЇ за відповідачкою.

Для придбання зазначеного житлового будинку батьки позивача були вимушені продати свою власну квартиру НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_2.

Оскільки частину коштів на придбання спільного з дружиною житлового будинку він, позивач отримав від своїх батьків, ці кошти є його особистою власністю.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, вартість цього будинку на момент його купівлі складала 24 721,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_2, що належала батькам позивача, ця квартира була продана 06.03.2002 року за ціною 9 231,00 грн.

Таким чином, особистий внесок позивача у придбання подружжям спільного житлового будинку НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 складає 9 231,00 грн., а відтак частка цього житлового будинку, яка є його особистою приватною власністю, становить 37/100 (9 231,00 грн. : 24 721,00 грн. х 100% = 37,34 %).

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що на теперішній час його колишня дружина - відповідачка ОСОБА_2 створює йому перешкоди у володінні та користуванні спільним майном, самовільно змінила замки на вхідних дверях у житловому будинку, а спільний автомобіль взагалі утримується нею в невідомому місці, позивач ОСОБА_3 просив суд на підставі ст. ст. 57, 60, 69-71 СК України, ст. 369 ЦК України, в порядку поділу спільного майна подружжя, набутого у шлюбі:

- визнати за ним частку в розмірі 69/100 у праві спільної власності на житловий будинок НОМЕР_3 з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1;

- визнати за відповідачкою ОСОБА_2 частку у праві спільної власності на вказаний житловий будинок, розмір якої складає 31/100;

- визнати за сторонами частки в розмірі 1/2, за кожним, у праві спільної власності на автомобіль «Citroen Berlingo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 заявлені ним вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 заявлені до неї колишнім чоловіком позовні вимоги не визнала, та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилалась на їх безпідставність.

При цьому, вона вказувала на те, що будь-яких доказів на підтвердження внесення ним особистих коштів на придбання спірного житлового будинку НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 позивач до суду не представив. Кошти, отримані батьками позивача від продажу належної їм квартири 06.03.2002 року, насправді були витрачені не для придбання спірного будинку, а передані потерпілій особі в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином (ч. 2 ст. 144 КК України), скоєним її чоловіком ОСОБА_3 у 2000 році.

Натомість, спірний житловий будинок був придбаний за кошти, які були подаровані відповідачці її сестрою ОСОБА_4, і саме ця обставина була головною умовою для реєстрації права власності на придбаний будинок за відповідачкою.

Позивач ОСОБА_3 на той час був приватним підприємцем, але доходів від своєї підприємницької діяльності не мав. Крім того за рішенням суду він повинен був сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої доньки від попереднього шлюбу ОСОБА_5, які фактично сплачувались самою відповідачкою шляхом щомісячних поштових переказів.

Крім того, після розірвання шлюбу з позивачем, їхня спільна донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилась проживати разом із матір'ю та перебуває на її утриманні, а відтак на думку відповідачки з урахуванням цієї обставини та враховуючи джерело походження коштів, на які був придбаний спірний будинок, є доцільним залишити цей житловий будинок у власності відповідачки, оскільки це відповідає інтересам дитини. Що ж стосується автомобіля «Citroen Berlingo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, то цей автомобіль, дійсно був зареєстрований в органах ДАЇ за відповідачкою, проте фактично ним користувався позивач, а на теперішній час вказаний автомобіль взагалі знятий з реєстрації, за відповідачкою не обліковується, а тому не може бути предметом поділу між колишнім подружжям.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за позивачем ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти, заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 123,61 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Не погодившись із таким рішення районного суду, відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що спірний будинок був придбаний за кошти, які відповідачка отримала від своїх родичів. Заявлене нею клопотання про допит у якості свідка її сестри ОСОБА_4 для підтвердження зазначеного факту було відхилено судом з формальних підстав, а відтак, приймаючи рішення у справі та визнаючи за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, суд першої інстанції залишив поза увагою джерело походження грошових коштів, за які був придбаний цей будинок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, та надав їм належну правову оцінку в ухваленому по справі рішенні.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у частині 2 вказаної правової норми.

Проте, суд може захистити цивільне право або інтерес і іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ст.ст. 355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного із них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі: КпШС України), що діяв на час виникнення спірних правовідносин до дня набрання чинності Сімейним кодексом України, а також ст. 16 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII, майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважається його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При цьому статус роздільного майна подружжя визначався статтею 24 КпШС України, відповідно до якої майно, що належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно частин 1, 7 статті 57 Сімейного Кодексу України (далі: СК України), який набрав чинності з 01.01.2004 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтями 60, 61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте (нажите) за час шлюбу, презюмується законом і не підлягає доказуванню.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на таке майно.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені законодавцем у ст. 71 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 22, 23, 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено по справі, сторони спору: позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 з 02.11.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 04.02.2014 року (а.с. 8, 9).

По справі також встановлено, що 15.07.2002 року між продавцем ОСОБА_7, від імені якої на підставі відповідного доручення діяв позивач ОСОБА_3, та покупцем ОСОБА_2 - відповідачкою по справі, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Д.С. за реєстровим № 2-5543, згідно якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок НОМЕР_3 (літ. «А-1»), площею 43,90 кв.м. з надвірними спорудами: сараями (літ. «Б», «В», «Л»), льохами (літ. «З», «Д»), гаражем (літ. «К»), вбиральнею (літ. «Г», загорожею № 1-3, 5, 7, 8, та замощенням - I, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 6, 87).

Зазначений договір купівлі-продажу до цього часу ніким не оспорений і в установленому законом порядку недійсним не визнаний, а придбаний за цим договором житловий будинок НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 зареєстрований КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 26.07.2002 року на праві власності за відповідачкою ОСОБА_2 (реєстраційний номер запису НОМЕР_4).

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок частково чи в повному обсязі був придбаний за кошти, отримані сторонами в дар від своїх родичів, чи за їх власні, особисті кошти, ані позивачем ОСОБА_3, ані відповідачкою ОСОБА_2 до суду не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, та виходячи із правового статусу спірного житлового будинку, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги, визнавши за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, як майна, набутого подружжям ОСОБА_3 за час шлюбу, що є об'єктом права спільної сумісної власності останніх.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що спірний будинок був придбаний саме нею за кошти, які вона отримала в дар від своїх родичів, а заявлене нею клопотання про допит у якості свідка її сестри ОСОБА_4 для підтвердження зазначеного факту було відхилено судом з формальних підстав, а відтак, приймаючи рішення у справі районний суд залишив поза увагою джерело походження грошових коштів, за які був придбаний спірний будинок, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний будинок був придбаний за особисті кошти відповідачки, отримані нею в дар, матеріали цивільної справи не містять і таких доказів до суду апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_2 також не представлено.

При цьому судова колегія звертає увагу й на те, що доводи відповідачки ОСОБА_2, наведені останньою в апеляційній скарзі щодо джерел походження грошових коштів, за які вона нібито особисто придбала спірний будинок у власність, самі по собі є суперечливими та взаємовиключними, оскільки спочатку відповідачка стверджувала, що грошові кошти, за які було придбано спірний будинок, вона отримала від своїх родичів з продажу належної їм квартири 15.10.2002 року, тобто з правочину, вчиненого через три місяці після придбання спірного будинку, в подальшому ж вона посилалась на те, що кошти на придбання цього будинку були отримані нею в дар від її сестри ОСОБА_4, яка потім у свою чергу отримала гроші від продажу квартири їхніх батьків.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції з формальних міркувань відмовив у задоволенні заявленого нею клопотанні про допит у якості свідка її сестри ОСОБА_4, яка б могла підтвердити зазначені вище обставини та джерело походження грошових коштів, за які відповідачкою був придбаний спірний будинок, оскільки сестра відповідачки у будь-якому випадку є заінтересованою особою у вирішенні справи на користь останньої, а крім того, як роз'яснено в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, взагалі не може стверджуватися показаннями свідків.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: