АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа - ОСОБА_3 про визнання припиненим договору поруки.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 р. ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі - ПАТ «Альфа-Банк»), яким просив визнати договір поруки таким, що припинив свою дію.

Вимоги обґрунтовував тим, що в момент укладення кредитного договору з ОСОБА_3 банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. за № 168; договір укладено з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Зазначав, що його, як поручителя не було повідомлено про заміну кредитора у зобов'язані з ПАТ «Альфа-Банк» на товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі - ТОВ «Кредитні ініціативи»); банком пропущено шестимісячний строк встановлений ч.4 ст.559 ЦК України для пред'явлення вимоги до поручителя; й з позовом до третейського суду товариство звернулося лише в лютому 2012 р., що надає, на його думку, правові підстави до визнання договору поруки припиненим.

Посилаючись на викладені обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати договір поруки, укладений між ним та банком таким, що припинив свою дію.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 травня 2008 р. між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №SME013403 про надання грошових коштів на задоволення неспоживчих потреб в сумі 16 000 дол.США, зі сплатою 17,74% річних, поверненням грошових коштів у відповідності до графіку та терміном користування грошовими коштами - 72 місяці /а.с.7-8/.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, того ж дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №SME0013403/1, за умовами якого останній зобов'язався в повному обсязі відповідати перед банком за зобов'язаннями, які виникають з умов зазначеного кредитного договору; сторони погодили, що у випадку неналежного виконання умов кредитного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 несуть солідарну відповідальність перед банком; строк дії договору сторонами встановлено 72 календарних місяці, й погоджено збільшити строк позовної давності до вимог щодо виконання грошових зобов'язань до 5 років /а.с.9/.

В подальшому, 30 вересня 2009 р., між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за умовами якого до останнього перейшло право грошової вимоги за зазначеним кредитним договором /а.с.126-129/.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 20 березня 2012 р. постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором, в сумі 117 280 грн. 04 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат /а.с.11,12/.

При цьому, рішенням третейського суду визнано доведеним, що ОСОБА_2, як поручитель ОСОБА_3, зобов'язаний нести з ним солідарну відповідальність по погашенню заборгованості по кредитному договору, в сумі 117 280 грн. 04 коп., право вимоги за яким 30 вересня 2009р. ЗАТ «Альфа банк» на підставі договору факторингу передано ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відповідно до матеріалів справи, рішення третейського суду не оскаржено.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання припиненим договору поруки, районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги щодо припинення договору поруки з підстав недійсності кредитного договору, обрахунку строку звернення кредитора з моменту не вчинення позичальником щомісячного платежу, а також передачею грошової вимоги за договором факторингу, ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку в рішенні суду та обґрунтовано визнані безпідставними.

Так, згідно із ст. ст. 627, 638 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи свідчать, що позивач та банк, укладаючи 26 травня 2008р. договір поруки, у п.2.3., 3.1. дійшли згоди щодо можливості банку, без згоди поручителя, здійснювати операції, наслідком яких є перехід до третіх осіб прав вимоги за цим договором, а також погодили строк його дії протягом 72 календарних місяців та те, що договір діє до моменту повного і належного виконання сторонами своїх зобов'язань та реалізації прав за цим договором. /а.с.7/.

Пунктом 4.3 договору поруки визначено, що до вимог щодо виконання грошових зобов'язань поручителя, які випливають з цього договору, встановлюється позовна давність у 5 років /а.с.9/.

Встановлено, що письмові вимоги до поручителя - ОСОБА_2 ТОВ «Кредитні ініціативи» було направлено 06 вересня 2011 р., а з позовом до третейського суду товариство звернулося в лютому 2012 р., тобто в межах встановленого у договорі строку, що не дає правових підстав до визнання договору поруки припиненим /а.с.195,196, 202, 203/.

Окрім цього, колегія суддів враховує й ту обставину, що рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 20 березня 2012 р., яким стягнути солідарно в тому числі й з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором, в сумі 117 280 грн. 04 коп., є чинним, а з досліджених судом обставин справи убачається, що законність рішення третейського суду, яке перебуває на виконанні, та встановлені ним обставини, ніким не оспорено.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням зазначеного, та матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

РРРішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/9993/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/183/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Малинникова О.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.