АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/257/15 Справа № 204/5243/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

першого заступника прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області та Дніпропетровської міської ради

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - Дніпропетровська міська рада) про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що побудувала житловий будинок літ.А-2 з прибудовами загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

У 2013 році було проведено обстеження домоволодіння за вказаною адресою, на підставі чого, складено технічний паспорт та зазначені наступні споруди - житловий будинок літ.А-2 з прибудовами загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м.

На підставі договору оренди від 14.01.2014 року, вона - ОСОБА_2 передала у тимчасове користування відповідачу - ОСОБА_3 дане житлове приміщення загальною площею 186,3 кв.м.

Оскільки після цього ОСОБА_3 звернулася з вимогою про надання документів, що підтверджують право власності на орендоване нею житлове приміщення, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку літ.А-2 загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м., прибудови літ. А1-1, ганка літ.а, гаражу літ.Б, вбиральні літ.В, альтанки літ.Г, споруди №1-6,1, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 1877 кв.м.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2014 року позов задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку літ.А-2 загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м., прибудови літ.А1-1, ганка літ. а, гаражу літ.Б, вбиральні літ.В, альтанки літ.Г, споруди №1-6,1, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 1877 кв.м. (а.с.19-21).

З таким рішенням не погодився перший заступник прокурора м. Дніпропетровська та звернувся з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.36-46).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню та ухваленню нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що права інших осіб не порушено і що в 2013 році було виготовлено технічний паспорт на спірне домоволодіння.

Проте з такими висновками погодитися не можна, зважаючи на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення у справі не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 побудувала житловий будинок літ.А-2 з прибудовами загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

У 2013 році було проведено обстеження домоволодіння за вказаною адресою, на підставі чого, було виготовлено технічний паспорт на зазначене домоволодіння станом на 17.01.2013 року та вказані наступні споруди - житловий будинок літ.А-2 загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м., прибудови літ. А1-1, ганок літ. а, гараж літ.Б, вбиральня літ.В, альтанка літ.Г, споруди №1-6,1, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 1877 кв.м. (а.с.5-7).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Статтею 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію забороняється.

Згідно статті 5 Закону України "Про основи містобудування", статей 12, 23 Закону України "Про планування та забудову територій", статті 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво об'єкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт.

Відповідно до статті 22 Закону України "Про основи містобудування" забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація об'єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст. 18 Закону).

Прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості регулюється Порядком прийняття і в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; затверджених постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011, відповідно до якого прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІП категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п.11 Порядку).

Відповідно до п.12 Порядку, експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Згідно з п.23 Порядку для отримання сертифіката замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до відповідної Інспекції заяву про прийняття в експлуатацію об'єкта та видачу сертифіката за формою згідно з додатком 2, до якої додається акт готовності об'єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 3.

Однак, в даному випадку, спірні об'єкти будівництва в експлуатацію у визначеному законодавством порядку не вводились.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично дозволив використовувати об'єкт, який не було визнано в установленому законом порядку готовим для введення в експлуатацію, що є порушенням вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року.

Згідно частин 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами 3, 4, 5 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції ОСОБА_2 не надала будь-які дані щодо звернення до компетентних державних органів про прийняття будинку до експлуатації та про результати розгляду такого звернення.

Відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключною компетенцією сільських, селищних, місцевих рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Земельна ділянка є державною власністю і відповідно до пункту 12 положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Дніпропетровської міської ради.

З матеріалів справи вбачається, що документи щодо користування земельною ділянкою, на якій здійснено будівництво, у ОСОБА_2 відсутні.

Таким чином, суду не надано ані доказів правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташовано самочинно побудовану будівлю, ані доказів отримання у встановленому законом порядку дозволу на будівництво цієї будівлі, ані доказів прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні справи судом неправильно застосовані норми матеріального права, а тому ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області та Дніпропетровської міської ради - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - Дніпропетровська міська рада) про визнання права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: