Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/591/15 Головуючий у 1 інстанції: Жамбровський С.І.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В., суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1» на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1» до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням в гуртожитку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її втратившою право користування житловим приміщенням в гуртожитку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачка була зареєстрована з двома неповнолітніми дітьми у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2, який знаходиться на балансі позивача, але фактично в ньому не проживає. Також між відповідачкою та позивачем не існувало трудових правовідносин. Відповідачка без поважних причин за місцем реєстрації не проживає більше шести місяців, перешкод для проживання в гуртожитку не мається. Не проживання відповідачки в гуртожитку, відсутність особистих речей, доказує те, що гуртожиток не є основним місцем проживання відповідачки. На підставі вищевикладеного та посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просив суд визнати відповідачку втратившою право користування гуртожитком АДРЕСА_2.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2014 року у позові відмовлено.

На вказане рішення ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його

сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього можу бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що гуртожиток, розташований в будинку АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», яким розроблено Положення про гуртожиток, затверджене наказом директора № 1318 від 01.11.2010р. на підставі Типового Положення про гуртожитки, затвердженого діючою в Україні постановою Ради Міністрів СРСР від 03 червня 1986р. № 208.

28 вересня 2011 року ОСОБА_2 була зареєстрована в цьому гуртожитку та до цього часу не знята з реєстраційного обліку, разом з нею зареєстровані двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 4, 32, 34-35).

Згідно з актом від 06.05.2014р., складеним працівниками гуртожитку, ОСОБА_2 з дня реєстрації і до теперішнього часу в гуртожиток не вселялась та в ньому не проживала, особистих речей її в гуртожитку не мається ( а.с. 3).

За висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Вугледарської міської ради було встановлено, що ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми мешкає в квартирі свого співмешканця - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 39).

Допитана вказаною комісією ОСОБА_2 вказувала, що постійного місця роботи не має, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, а також підтвердила, що в гуртожитку позивача за місцем своєї реєстрації вона ніколи з дітьми не проживала.

В ході розгляду справи надала суду пояснення, що реєстрація в гуртожитку їй потрібна лише задля отримування соціальної допомоги на дітей.

Як з»ясовано судом першої інстанції та не заперечувалось самою відповідачкою, вона ніколи не перебувала в трудових правовідносинах з підприємством, в соціальній сфері обслуговування працівників підприємства не працювала, спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету щодо надання їй місця у гуртожитку не приймалось, спеціального ордеру на право вселення на ліжко-місце або в будь-яку з кімнат гуртожитку не видавалось. Зокрема, з особистих пояснень відповідача в ході слухання справи слідує, що вона навіть не зверталась із заявою про надання кімнати в гуртожитку.

Перевіркою позивача встановлено, що реєстрація ОСОБА_2 проведена завідуючою гуртожитком з порушенням пунктів 9, 10 розділу 2 Положення про гуртожиток. Також не укладалось з відповідачем в подальшому договору найму або будь-якої іншої цивільно-правової угоди, які надавала б їй право користування гуртожитком, особового рахунку на її ім»я не відкривалось, відповідно, витрати за користування гуртожитком відповідач не несла.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказаними обставинами, позивач зазначає, що відповідач та її неповнолітні діти в гуртожитку не проживають більше 3-х років, тому просили у відповідності до ст.ст. 71, 72 ЖК України визнати відповідача такою, що втратила право користування гуртожитком.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що, хоча відповідач була зареєстрована у гуртожитку, але жиле приміщення їй фактично надано не було, зокрема, кімната або ліжко-місце, куди вона мала б вселитися, не були визначені, а реєстрація її у гуртожитку проведена без ордера, який є єдиною підставою для вселення, тому право користування жилою площею в гуртожитку ані у ОСОБА_2, ані у її дітей не виникло. На підставі цього суд вважав, що відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням у відповідності до ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки не набула такого права лише за фактом формальної реєстрації без законних на це підстав.

Відповідач рішення суду в будь-якій частині не оскаржила, погодившись з рішенням суду в цілому, як з мотивуванням, так і з висновками по суті позовних вимог.

Дослідивши доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація відповідача породжує у неї право користування гуртожитком, колегія вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.

У відповідності до ст. 127 ЖК України гуртожитки як житлові приміщення призначені для проживання працівників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян в період їх роботи або навчання.

Особи, які правомірно вселені до гуртожитків, реєструють своє місце проживання в них.

Аналіз положень ст. 29 ЦК України та ст.ст. 3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свідчить, що постійним місцем проживання особи є зареєстроване з дотриманням установленого порядку реєстрації на території адміністративно-територіальної одиниці приміщення, зокрема, і площа у гуртожитку, у якій ця особа проживає понад 6 місяців протягом року. Будь-яка особа зобов'язана протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

З копії паспорту відповідача та довідок позивача як балансоутримувача гуртожитку вбачається, що ОСОБА_2 з 28.09.2011р. зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 з двома дітьми ( а.с. 4, 32).

Отже, за змістом вищевказаних норм права, гуртожиток за вказаною адресою, у якому зареєстрована ОСОБА_2, вважається її постійним місцем проживання із відповідними юридичними наслідками. Тому на теперішній час вона не позбавлена права вимагати її вселення у гуртожиток з двома дітьми.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції необґрунтовано вважав, що позивач може самостійно зняти відповідача з реєстрації за адресою гуртожитку, в якому відповідач фактично не мешкає, звернувшись безпосередньо до реєстраційного органу.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України).

Оскільки відповідач зареєстрована у гуртожитку, що надає йому статус постійного місця проживання відповідача, яка в такому разі може ставити питання про її вселення в гуртожиток, суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування ним, позбавив позивача можливості і зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Разом з тим, досліджуючи обставини щодо не проживання відповідача у гуртожитку, суд правильно встановив за матеріалами справи, що ОСОБА_2 в гуртожиток з дня реєстрації 28.09.2011р. не вселялась, до адміністрації з приводу надання койко-місця або кімнати не зверталась, особовий рахунок не відкривала, оплату гуртожитку не здійснювала.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач ніколи в трудових відносинах з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» не перебувала, в соціальній сфері обслуговування працівників підприємства не працювала, не поселялась у зв»язку з навчанням, то до неї не можуть бути застосовані положення ст. 132 глави 4 Житлового кодексу.

Проте, з урахування доведеності відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання більше 6 місяців без поважних причин ( з 28.09.2011р.), що слідує навіть із її особистих пояснень, що прописка їй потрібна лише для отримування соціальних виплат на дітей, колегія вважає позов про визнання її такою, що втратила право користування гуртожитком у відповідності до вимог ст. 71 ЖК України є обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу як обґрунтовану із скасуванням оскаржуваного рішення суду та ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у зв»язку із задоволення позову з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати: судовий збір за подання позову у сумі 243,60 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 121, 80 грн., а всього - 365,40 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1» задовольнити.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2014 року у цій справі скасувати.

Задовольнити позов Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1».

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування гуртожитком АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, фактичне місце мешкання: АДРЕСА_1, на користь ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаська № 1» судовий збір у сумі 365,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді