Справа №591/7400/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б.В.
Номер провадження 22-ц/788/1767/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

при секретарі- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт вказує, що відповідачка фактично змінила постійне місце проживання дитини без дозволу батька, а висновок суду про доцільність проживання дитини за кордоном з огляду на її соціальну адаптацію належними доказами не підтверджений.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанцій встановлено, що 22 листопада 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2007 року розірваний та з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до його повноліття на користь матері ОСОБА_4 (а.с. 142).

Після розлучення сторін дитина залишилася на утриманні та вихованні у матері - ОСОБА_4

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2008 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визначення місця проживання сина ОСОБА_6 з батьком (а.с. 143-144).

16 грудня 2009 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином Російської Федерації ОСОБА_8, ( а.с. 88) ,

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2010 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду від 11 лютого 2011 року, дозволений виїзд за межі України ОСОБА_6 в супроводі матері - ОСОБА_4 до повноліття дитини для подальшого його навчання та оздоровлення без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 (а.с. 145-149).

Згідно з довідкою від 27 лютого 2015 року ОСОБА_4 зареєстрована з 19 лютого 2015 року, а її син ОСОБА_6 - з 24 лютого 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 134).

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 з сином ОСОБА_6 постійно зареєстровані з 23 червня 2015 року за адресою: Новомосковський, Сосенське, Москва, Коммунарка, буд. 6 кв. 43, де мешкають разом з її чоловіком - ОСОБА_8 , який є власником квартири. (а.с. 133).

Умови проживання для дитини створені належним чином. Дитина у теперішній час навчається у 5 класі ДБЗУ Школа № 2070 м. Москва пос. Комунарка , що підтверджується довідкою, яка надана представником відповідача у засіданні суду апеляційної інстанції.

На підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2011 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду від 10 листопада 2011 року, було визначено спосіб участі позивача ОСОБА_3 у вихованні його сина ОСОБА_6 у формі періодичних побачень з дитиною під час шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю відповідача та його батьків з матір'ю дитини, за місцем проживання батька, баби, діда або дитини (а.с. 150-152).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16.06.2014 року зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_6, усунуто перешкоди в спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_6 шляхом зобов'язання ОСОБА_4 надавати йому можливість спілкування з сином у формі періодичних побачень з дитиною під час літніх шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю ОСОБА_3 з матір'ю дитини ОСОБА_4, за місцем проживання ОСОБА_3 або неповнолітнього ОСОБА_6, враховуючи бажання дитини, стан її здоров'я та інші фактори, які мають істотне значення в інтересах дитини. (а.с. 153-155).

Згідно з висновком служби у справах дітей Сумської міської ради щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 від 05 серпня 2015 року № 1476/2701-14, вбачається що, ОСОБА_6 проживає в Російській Федерації на законних засадах, фактів неналежного виконання батьківських обов'язків матір'ю не виявлено і не вбачається ніяких підстав для повернення дитини до України, де він вже багато років не проживає та не зареєстрований. ОСОБА_3 відоме місце перебування його сина та при бажанні він може брати участь у його матеріальному забезпеченні та спілкуванні як за місцем проживання дитини за кордоном, так і в Україні (а.с. 179).

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_3, оскільки місце проживання дитини були змінено матір'ю дитини, з якою дитина була залишена на проживання за судовим рішенням та на підставі дозволу суду на виїзд дитини за кордон без згоди батька до повноліття дитини для подальшого навчання та оздоровлення, а також з тих обставин, що не повернення дитини до України не обмежує батьківських прав позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та закон, що їх регулює, а саме статей 3, 12, 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та статті 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст..ст. 151,153,157-159 СК України.

Згідно із частиною 1 статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішими у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до положень ст.3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до ч.1 ст.13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує.

Як вбачається з матеріалів справи , після розлучення подружжя Салтикових , їх дитина - син ОСОБА_6 ,23.08. 2004 року народження, на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01.10.2007 року залишився проживати разом з матір'ю - ОСОБА_4 ( а.с. 142)

На підставі рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2010 року, було дозволений виїзд за межі України ОСОБА_6 в супроводі його матері ОСОБА_4 до повноліття дитини для подальшого його навчання та оздоровлення без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 (а.с. 145-149).

На теперішній час ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_6 постійно зареєстровані з 23 червня 2015 року за адресою: Новомосковський, Сосенське, Москва, Коммунарка, буд. 6 кв. 43, де мешкають разом з її чоловіком - ОСОБА_8, громадянином РФ , який є власником квартири. (а.с. 133).

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що переміщення дитини було неправомірним або утримання дитини на території РФ є неправомірним, оскільки відповідач ОСОБА_4 на підставі рішення суду отримала дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу його батька до повноліття дитини.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ст. 13 Конвенції 1980 року підстав для відмови у поверненні дитини.

Крім того, згідно із частинами 1,2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дитиною шкільного навчального закладу, різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має постійні сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Наведене міститься у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року (справа №6-58цс14), який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні.

Відтак фактами, які свідчать про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, є факти про її відвідування нею навчальних закладів, гуртків, лікування в певних лікарів, психологічний і психічний стан, сімейні та дружні зв'язки, спілкування зі своїми однолітками тощо.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що дитина сторін - син ОСОБА_6 повністю прижився у Російській Федерації.

Так, з 2010 року ОСОБА_4 разом із своїм чоловіком ОСОБА_8 та сином ОСОБА_6 виїхали до РФ, де проживали за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 134).

З 2011 року ОСОБА_6 навчався у гімназії № 48 м. Новокузнецька до четвертого класу . За період навчання ОСОБА_6 був нагороджений грамотами за відмінні успіхи в навчанні та активну участь у житті класу та гімназії, а також його матері та вітчиму висловлювалася подяка за виховання дитини. ( а.с. 91, 181)

Влітку 2015 року сім'я змінила місце проживання та з 23.06.2015 року ОСОБА_4 з сином ОСОБА_6 постійно проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, де мешкають разом з її чоловіком - ОСОБА_8 , який є власником квартири. (а.с. 133).Умови проживання для дитини створені належним чином. Дитина у теперішній час навчається у 5 класі ДБЗУ Школа № 2070 м. Москва пос. Комунарка , що підтверджується довідкою, яка надана представником відповідача у засіданні суду апеляційної інстанції.

Висновком служби у справах дітей Сумської міської ради від 05 серпня 2015 року № 1476/2701-14, встановлено, що ОСОБА_6 проживає в Російській Федерації на законних засадах, фактів неналежного виконання батьківських обов'язків матір'ю не виявлено і не вбачається ніяких підстав для повернення дитини до України, де він вже багато років не проживає та не зареєстрований. ОСОБА_3 відоме місце перебування його сина та при бажанні він може брати участь у його матеріальному забезпеченні та спілкуванні як за місцем проживання дитини за кордоном, так і в Україні (а.с. 179).

З'ясувавши усі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на території РФ відповідач ОСОБА_4 забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку та з боку її чоловіка ОСОБА_8 , забезпечила відвідування дитиною навчальних закладів , створила умови для здорового способу життя, що дає привід стверджувати, що дитина прижилася у своєму новому середовищі на території РФ, адаптована до соціального оточення та сім'ї.

Наведені обставини свідчать про наявність підстав для відмови в задоволенні позову також в контексті положень ст. 12 Конвенції.

Таким чином , вірно установивши наявність обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного проживання, з дотриманням вимог Конвенції, суд ухвалив обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, що повністю відповідає найвищим інтересам дитини.

Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини - міжнародної декларації, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Під час розгляду справи ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не було встановлено будь-яких виключних обставин для того, щоб малолітня дитина ОСОБА_6, був розлучений зі своєю матір'ю.

Окрім того, доказів того, що відповідачі перешкоджають зустрічам батька з дитиною матеріали цієї справи не містять. Також колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані про намагання позивача піклуватися та відвідувати дитину за весь час її проживання на території РФ.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухваленим рішенням не порушено право позивача на особисте спілкування з сином, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, він не позбавлений права участі у батьківському вихованні сина. Перешкод з боку відповідачки для спілкування та виховання дитини не встановлено.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тим обставинам, що його син ОСОБА_6 незаконно утримується на території РФ, а також те, що суд дійшов до необґрунтованого висновку про доцільність проживання дитини на території РФ та адаптацію дитини, до уваги колегією суддів не приймаються. Суд першої інстанції у своєму рішенні, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з посиланням на Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року , вірно вказав про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3, оскільки наведеними доказами підтверджується, що відповідач ОСОБА_4 на підставі рішення суду отримала дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу його батька до повноліття дитини, тому переміщення та утримання дитини не може бути визнано неправомірним і воно було зроблено в інтересах дитини. Усім наявним у справі доказам, суд дав належну оцінку, а мотиви, з яких суд вважає встановленими відсутність фактів, якими позивач обґрунтовував свої вимоги про незаконне утримання дитини, були зазначені в рішенні суду.

Крім того, суд у відповідності до вимог Конвенції обґрунтував свої висновки стосовно адаптації дитини на території РФ, встановивши ті обставини, що відповідач ОСОБА_4 забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, та створила умови для здорового способу життя, а посилання апелянта на те, що на теперішній час змінилися політичні взаємовідносини України та РФ і соціально-побутові умови проживання громадян України в РФ, є припущеннями і ніякими доказами не підтверджуються.

Тому ці доводи колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини викладені в позовній заяві, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, апелянт не навів, його доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, правильно встановив правовідносини, які склались між ними, вірно визначив норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, тому підстав для його зміни або скасування не вбачається, у зв'язку з чим відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -