АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/455/2015 головуючий у 1-й інстанції: Таран Н.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: Управління державної охорони України, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України Головного управління в місті Києві, про визнання права на житло, за апеляційною скаргою Управління державної охорони України на ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову. Заборонено повторний перерозподіл службової квартири АДРЕСА_2 Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією.

У поданій апеляційній скарзі Управління державної охорони України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник Управління державної охорони України - Лисенко-Біловицький В.В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: Управління державної охорони України, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України Головного управління в місті Києві, про визнання права на користування службовим житлом.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір стосовно квартири АДРЕСА_2 та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України визначено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-які стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як убачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Задовольняючу заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не навів жодного доводу стосовно того, як невжиття в даному випадку визначених позивачами заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду з урахуванням того, що відповідно до ст. 15 ЖК УРСР до компетенції Печерської районної у місті Києві державної адміністрації не належать повноваження щодо перерозподілу службового житла, яке входить до сфери управління підприємства, установи, організації.

Ураховуючи викладене, погодитися з постановленою ухвалою неможливо, вона підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління державної охорони України задовольнити.

Ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року скасувати і постановити нову ухвалу наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач