Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/788/15 Головуючий у 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Крилової О.В.,

Суддів Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя, виділ майна, поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя, виділ майна, поділ майна подружжя.

В позові, уточненому в ході судового розгляду, зазначав, що він з ОСОБА_4 знайомий з 1991 року. З 1993 року вони мешкали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності. Між ними склалися стосунки, що притаманні подружжю, у 1995 році народився син ОСОБА_5. Весь час спільного проживання вони мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, однаковою мірою дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, підтримували один одного як морально, так і матеріально, за спільні кошти купували продукти харчування, одяг, предмети домашнього побуту та вжитку.

16 червня 1995 року зазначена квартира була ним продана, у той же день також була продана кімната у квартирі АДРЕСА_2. Того ж дня, 16 червня 1995 року ним з відповідачкою на її ім'я був придбаний житловий будинок АДРЕСА_5, а 29 червня 1995 року придбано ще 5/9 часток будинку АДРЕСА_6.

Після продажу зазначеного будинку, 12 липня 1996 року позивач разом з відповідачкою придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, де мешкали до осені 2011 року, тобто майже 16 років, до її продажу.

Восени 2011 року вони придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_4, яка була зареєстрована у ОП ЗМБТІ на відповідачку і яка є предметом спору. На час подачі позовної заяви ринкова вартість спірної квартири складає 480 000 гривень (еквівалент 60000 доларів США).

Крім цього, у 2005 році був придбаний автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, синього кольору, кузов НОМЕР_2, який також зареєстрований на відповідачку. Ім'я позивача було вписано в свідоцтво як особу, що має право керувати цим автомобілем. Вартість вказаного автомобіля становить 80000,00 гривень.

Крім того, за час спільного проживання за спільні кошти для використання на потреби сім'ї придбали меблі, побутову техніку та апаратуру, а саме: дубовий спальний гарнітур ручної роботи вартістю 40000,00 грн.; дубовий обідній стіл ручної роботи вартістю 4500,00 грн.; дубовий комод ручної роботи вартістю 4500,00 грн.; м'який кутовий диван вартістю 5000,00 грн.; холодильник Bosch вартістю 3000,00 грн.; варильну поверхню Bompani B0217 вартістю 3000,00 грн.; духову шафу Gorenje вартістю 3000,00 грн.; пральну машину Zanussi WDS832C вартістю 2000,00 грн.; ноутбук ASUS K56C вартістю 3500,00 грн.; комп'ютер Intel вартістю 3000,00 грн.; монітор Samsung p2250 вартістю 1000 грн.. кондиціонер Midea MSR-09HRN1 ION вартістю 2000,00 грн.; телевізор Philips 29PT8609 вартістю 2000,00 грн.; мікрохвильову піч Sanyo вартістю 500,00 грн.; кухонний стіл зі стільницею зі штучного каменю вартістю 3000,00 грн., а всього загальною вартістю вищезазначеного майна на суму 80000,00 гривень.

Таким чином, під час спільного проживання з відповідачкою було придбано рухоме та нерухоме майно, яке було зареєстровано в органах державної реєстрації на її ім'я відповідачки, а саме, квартира АДРЕСА_4 вартістю 480000,00 грн., автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 80000 грн., меблі, побутову техніку та апаратуру загальною вартістю 80000,00 грн., а всього було придбано майна на загальну суму 640000,00 грн.

Просив вирішити спір на підставі ст. 74 СК України, яка встановлює, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, придбане ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні приписи містяться у статтях 368 та 372 Цивільного кодексу України.

Таким чином він вважає, що зазначене вище майно є об'єктом права спільної сумісної власності та належить їм у рівних частках.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд встановити факт проживання його та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 1993 року по серпень 2013 року, визнати об'єктами права спільно: сумісної власності квартиру АДРЕСА_4, автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, синього кольору, кузов НОМЕР_2, дубовий спальний гарнітур ручної роботи, дубовий обідній стіл ручної роботи, дубовий комод ручної роботи, м'який кутовий диван, холодильник Bosch, варильну поверхню Bompani B0217, духову шафу Gorenje, пральну машину Zanussi WDS832C, ноутбук ASUS K56C, комп'ютер Intel, монітор Samsung p2250, кондиціонер Midea MSR-09HRN1 ION. телевізор Philips 29PT8609, мікрохвильову піч Sanyo, кухонний стіл зі стільницею зі штучного каменю.

В порядку поділу майна просив суд визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4. Інше спільне сумісне майно просив поділити в натурі та визнати за ним право власності на автомобіль PEUGEOT 307, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 80000,00 гривень, а за ОСОБА_4 визнати право власності на дубовий спальний гарнітур ручної роботи, дубовий обідній стіл ручної роботи, дубовий комод ручної роботи, м'який кутовий диван, холодильник Bosch, варильну поверхню Bompani B0217, духову шафу Gorenje, пральну машину Zanussi WDS832C, ноутбук ASUS K56C, комп'ютер Intel, монітор Samsung p2250, кондиціонер Midea MSR-09HRN1 ION, телевізор Philips 29PT8609, мікрохвильову піч Sanyo, кухонний стіл зі стільницею зі штучного каменю, загальною вартістю 80000,00 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим у відповідності до вимог процесуального судочинства на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду оскаржуване судове рішення відповідає вимогам процесуального і матеріального закону, тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно дослідив надані сторонами докази, правильно встановив фактичні обставини справи та зробив правильні правові висновки про те, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

У рішенні наведені відповідні мотиви, з яких він його ухвалив. Ці мотиви не суперечать закону та не спростовуються доводами скарги.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у шлюбі не перебували, познайомилися у 1991 році, при цьому ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

ОСОБА_4 розірвала шлюб з ОСОБА_6 06.12.1994р., ОСОБА_3 розірвав шлюб з ОСОБА_7 01.08.1996р.

У ОСОБА_4 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 ОСОБА_4 і її неповнолітня донька ОСОБА_8 проживали в квартирі АДРЕСА_2. З березня 1996р. ОСОБА_4 з дітьми переїхала проживати на квартиру АДРЕСА_3, яку в липні 1996р. купила за договором купівлі-продажу від 12.07.1996р. З листопада 2011р. проживають у квартирі АДРЕСА_4, яку позивач придбала на своє ім."я за кошти, вилучені з продажу попередньої квартири.

Відмовляючи позивачеві у встановленні факту спільного проживання однією сім"єю за період з літа 1993р. по 01.01.2004р., суд першої інстанції підставно виходив з того, що треба керуватися Кодексом про шлюб та сім"ю України, яким не було передбачено можливості встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Крім цього, ОСОБА_3 до 01.08.1996р. перебував у шлюбі з ОСОБА_7

01.01.2014р. вступив у силу Сімейний кодекс України.

Що стосується спірного майна, яке позивач просить поділити як спільне майно подружжя, то суд першої інстанції, відмовляючи у цій частині позову, зокрема, вказав, що позивач не надав переконливих доказів на підтвердження того факту, що він дійсно проживав з відповідачкою однією сім"єю з 01 січня 2004 року по червень 2013 року.

Так, суд обґрунтовано зазначив, що, не заперечуючи наявність майна, на яке позивач просить визнати за ним право власності, його докази на підтвердження фактичних шлюбних відносин з відповідачем, не є достатніми, щоб зробити висновок щодо усталених відносин між чоловіком та жінкою, що ці відносини набули характер сімейних відносин, які тривають досить довго, що потягли за собою певні правові наслідки.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд не дав належної оцінки показанням свідків, які є або родичами або близькими знайомими сторін і які у своїх поясненнях зазначили, що, починаючи з 1993р. позивач проживав з ОСОБА_4, вони разом вели домашнє господарство, відвідували родичів та разом їздили за кордон відпочивати тощо.

Між тим, колегія суддів критично ставиться до указаних доказів позивача і, не заперечуючи того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дійсно могли разом проживати та проводити час, однак на думку колегії суддів, це не може свідчити про наявність усталених сімейних відносин, які притаманні подружжю, а лише свідчать про спільне проводження часу.

Крім того, свідки не змогли відповісти на питання щодо доходів кожного з них, як ці доходи розподілялись і чи складали ці доходи спільний бюджет ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Апеляційний суд не може прийняти доводи позивача про те, що він за свій рахунок робив ремонти у квартирах відповідача, оскільки це не тягне за собою набуття позивачем права власності на спірну квартиру. Витрати, понесені позивачем у зв"язку з цим, це є інші правовідносини, не пов"язані з розподілом квартири як спільної сумісної власності подружжя.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не надав доказового значення фотографіям, представлених суду позивачем, на яких зображені сторони, оскільки із указаних фотографій не слідує те, що ці особи перебували у фактичних шлюбних стосунках з 01.01.2004 року по червень 2013 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Колегією суддів також приймається до уваги той факт, що за весь період, начебто спільного проживання сторін як подружжя, на позивача жодного разу не було оформлено право власності на майно, жодного разу позивач не був зареєстрований у квартирах, належних відповідачу, що також може свідчити про відсутність між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Спірний автомобіль був придбаний відповідачем за кредитні кошти на підставі кредитного договору від 13.12.2005р., укладеного нею з АКБ "Райффайзенбанк України".

Дійсно, поручителем за цим кредитним договором є позивач ОСОБА_3, однак цей факт ніяким чином не впливає на право власності позивача на це майно.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Позивач, вимагаючи визнання за ним права власності на 1/2 частину майна, як нажитого ним в період спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, послався на ст.74 СК України, згідно якої, якщо жінка та чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення СК України, щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України (Підстави для подання заяви про перегляд судових Рішень Верховним Судом України) за ІІ півріччя 2012 року - при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Оскільки, як встановлено судом вище, позивач не навів достатніх доказів перебування його у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, все вище перелічене позивачем майно є особистою власністю ОСОБА_4, на яку це майно і було оформлене.

Крім цього, для визнання за позивачем права власності на частку у спірному майні, він мав надати суду належні та допустимі докази про його участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на половину указаного майна. Однак таких доказів, позивачем суду не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судом першої інстанції, яким відмовлено у позові ОСОБА_3, постановлено на повно з"ясованих обставинах з дотриманням вимог закону, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.303.307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: