У х в а л а

іменем україни

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року у розмірі 31 439,53 доларів США.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 17 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 42 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 17 травня 2037 року. Вказував на те, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього станом на 25 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 31 439,53 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року у розмірі 31 439,53 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що строк дії договору не сплинув, ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а тому є підстави для стягнення з нього грошових коштів за цим договором.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Проте, повністю погодитись з висновком апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 17 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 42 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 17 травня 2037 року.

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 10 березня 2009 року було укладено додатковий договір № 1 до вищевказаного кредитного договору та внесено зміни до п. 7.1 кредитного договору від 17 травня 2007 року.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_1 умов договору станом на 25 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 31 439,53 доларів США.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору (пп. 2.2.4 та 7.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами з 15 по 20 число кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж було здійснено ОСОБА_1 у березні 2009 року, у зв'язку із чим з у нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

Отже, у квітні 2009 року розпочався строк позовної давності для звернення банку за захистом своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише 24 вересня 2013 року, тобто з пропущенням строку позовної давності на платежі за період з квітня 2009 року по серпень 2010 року включно.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, у порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, неправильно витлумачив норми закону та дійшов передчасного висновку про початок перебігу строку позовної давності та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку.

Таким чином судом апеляційної інстанції у зв'язку з неповним з᾽ясуванням обставин справи були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик