Номер провадження 2/754/1272/15
Справа №754/132/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

15.05.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ярошенка С.В.,

при секретарі Моторенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики від 02.10.11 року. Свої вимоги мотивувала тим, що в травні 2010 року вона отримала від відповідача кошти у розмірі 70 000 доларів США з метою послідуючої передачі їх ОСОБА_3 для здійснення останньою валютної операції та повернення коштів ОСОБА_2 з додатковим прибутком. Вказувала, що на виконання такої домовленості, передала ОСОБА_3 вказані кошти, що підтверджується розпискою останньої від 01.07.10 року. Проте ОСОБА_3 своїх зобов'язань не виконала, кошти не повернула. Зазначала, що ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком стали примушувати її сплачувати борг за ОСОБА_3 та, у результаті психологічного тиску, що виразився у погрозах фізичного насильства, остання написала боргову розписку від 02.10.11 року. Вважає, що договір позики підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 231 ЦК України, оскільки вчинений проти її справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску з боку іншої сторони.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно написаної власноручно ОСОБА_1 розписки від 02.10.11 року, остання отримала від ОСОБА_2 суму 554 785 грн., що за курсом НБУ становило 70000 доларів США, яку зобов'язалась повернути до 01.10.12 року. У самій розписці ОСОБА_1 зазначає, що розписка написана нею власноручно, без примусу та при свідках.

З правових позицій Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що виникли між сторонами, викладених у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, які згідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, якою визначено форму договору позики, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК (435-15)), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи судом стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме, що договір позики укладено під впливом насильства. На думку суду порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 190, 358 КК України не спростовує факту укладання між сторонами договору позики. Крім того, суд критично ставиться до посилань позивача на пояснення та протоколи допитів, складені працівниками правоохоронних органів, оскільки такі не є належними та допустимими доказами у розумінні глави 5 ЦПК України.

Під час розгляду справи судом не встановлено підстав для визнання спірного договору позики недійсним. Позивачем не доведено, що зазначений договір не відповідав її внутрішній волі, крім того, остання мала право розпоряджатись отриманими коштами на власний розсуд, в тому числі надати у позику ОСОБА_3

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.13 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.01.15 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за спірною борговою розпискою.

Вказаним рішенням суду встановлено правову природу правовідносин, які склалися між сторонами за спірною розпискою та зроблено висновок про наявність між сторонами правовідносин саме з надання позики ОСОБА_1

Крім того, з вищезазначеного рішення вбачається, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у своїх показаннях зазначили, що розписку ОСОБА_1 писала в їхній присутності і без примусу.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору позики від 02.10.11 року недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 57 -60, 209, 212 -215, 218, 223 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя