Справа № 760/4131/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коробенка С.В.

при секретарі Семененко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ "ЛК "Автофінанс" з вимогами про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, сплачених ним під час його укладення:

- суми реєстраційного платежу в розмірі 15900 гривень;

- суми авансового платежу в розмірі 79500 гривень.

Свої вимоги Позивач мотивує наступним.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою з вимогою до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору фінансового лізингу недійсним (нікчемним), застосування правових наслідків укладення нікчемного правочину, повернення грошових коштів у розмірі 100 000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що

23 жовтня 2014 року між ним та Відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу № 01/14-00383, згідно з умовами якого Позивач зобов'язався сплатити на рахунок Відповідача авансовий платіж, а Відповідач, у свою чергу, гарантував отримання Позивачем у лізинг автомобіля марки "Geely Emgrand X7".

Позивач вказує не те, що не зважаючи на виконання ним своїх обов'язків за договором, автотранспортний засіб йому не надано, а під час укладення зазначеного Договору фінансового лізингу представники Відповідача ввели його в оману щодо умов та правової природи даного зобов'язання, а саме не надали реальної можливості ознайомитися з умовами договору перед його підписанням (укладанням) та обіцяли автомобіль протягом кількох календарних днів.

Крім того, на переконання Позивача, договором порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а Відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику (діяльність), що підтверджується тим, що умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

В судовому засіданні Позивач вимоги позов підтримав у повному обсязі.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено Договір фінансового лізингу, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль "Geely Emgrand X7". (а.с.19-28)

Одними з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. (ст. 3 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

23 жовтня 2014 року на виконання п.8.2.1 договору Позивачем було перераховано на користь Відповідача суми в розмірі 15900 грн в якості комісії за організацію договору фінансового лізингу та 79500 гривень в якості авансового платежу за Договором. (а.с.29)

Відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним.

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 Постанови від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" на відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях Відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні даного договору Позивач був ознайомлений з його змістом та погодився з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис Позивача на кожній сторінці договору.

Правочин сторонами укладено в письмовій формі, підписано Позивачем та уповноваженою особою ТОВ "ЛК "Автофінанс" та скріплений печаткою.

Також не можуть бути прийняті судом до уваги посилання Позивача на те, що при підписанні оспорюваного договору він не ознайомився з його змістом, оскільки власна недбалість Позивача не є підставою для визнання правочину недійсним.

Укладений між сторонами договір складається з основного тексту Договору, Додатку № 1 (графік сплати авансу до моменту передачі предмета лізингу), Додатку № 2 (графік сплати лізингових платежів після отримання предмету лізингу) та Додатку № 3 (специфікація на предмет лізингу).

Відповідно до п. 14.13 Договору, додатки до договору фінансового лізингу є його невід'ємними частинами. Договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу та порядку сплати за предмет лізингу.

Окрім цього, Додаток №1 містить інформацію щодо сплати авансового платежу в розмірі 50 % від вартості предмету лізингу, комісії за організацію в розмірі 10 %, комісії за передачу в розмірі 3 %, а також графік погашення предмету лізингу протягом одного року. Пункти 8.2.1, 8.2.2 ст.8 Договору містять детальний розрахунок першого лізингового платежу.

Відповідно до пункту 1.7 Договору Сторонами визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3% від предмета лізингу).

При підписанні договору Позивачем була сплачена комісія за організацію в розмірі 19500 грн. та частина авансового платежу у розмірі 79500 грн. Таким чином, Позивачем не було сплачено повністю авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу, що не дає підстав для початку відрахунку 120 робочих днів до дня передачі Позивачу автомобіля.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою ( правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Слід зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 р. (справа № 6-40цс13) визначено, що необхідно для кваліфікації умов договорів несправедливими.

Аналізуючи норми ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє умови договору завдають шкоди споживачеві.

В позові позивач не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності; що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; що умови завдають шкоди споживачеві.

Так, Позивач вважає несправедливими наступні умови договору у прив'язці до ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" :

1) Пункт 5.4 Договору трактується Позивачем як звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника). Проте, як вбачається з положень вказаного пункту Договору, у ньому йдеться про звільнення Лізингодавця від відповідальності від претензій третіх осіб, що виникли внаслідок володіння, експлуатації, транспортування або стану Предмета лізингу протягом строку Лізингу, що цілком відповідає положенням Цивільного кодексу України щодо відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки.

2) Положення пунктів 3.3.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.15, 8.3, 8.7, 8.10, 8.14, 10.3 та 10.5 Договору Позивач вважає такими, що містять встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. В даному випадку суд звертає увагу, що зазначені умови договору є звичайними для договору фінансового лізингу, спрямованими на забезпечення прав а інтересів Лізингодавця як власника предмету лізингу до моменту його остаточного викупу Лізингоодержувачем, а тому уявляються судом цілком виправданими. Твердження Позивача про те, що надання послуги виконавцем обумовлене лише його власним розсудом, фактично є голослівним, оскільки порядок і строки виконання ним своїх обов'язків договором визначені і погоджені Позивачем.

3) Як вважає Позивач, у пункті 10.11 Договору закладена можливість продавця не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Разом з тим, зміст зазначеного пункту свідчить про зворотнє: "У випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів".

4) Пункт 10.12 Договору, як наполягає Позивач, встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань зо договором. Так, згідно з п.10.12 Договору у випадку розірвання договору лізингоодержувачем після сплати ним авансового платежу, він має сплатити у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу, при цьому комісія за організацію даного договору не повертається. В даному випадку слід звернути увагу на те, що згідно з п.8.2.1 Договору авансовий платіж становить саме 50% від вартості предмету лізингу, тобто не більше половини його вартості.

5) Позивач вказує, що підпунктом 3.3.8 Договору продавцю надається право розірвати договір із споживачем на власний розсуд, в той час як споживачеві таке право не надається. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки зазначеним пунктом надається право лізингодавцю розірвати договір лише у випадку невиконання умов договору лізингоодержувачем. В той же час, лізингоодержувач не позбавлений права розірвати договір в будь-який час з дотриманням положень п.п. 10.11, 10.12 Договору.

6) Як вважає Позивач, пунктами 1.6, 8.3, 8.13 Договору надається право Відповідачу в односторонньому порядку змінювати умови договору на свій розсуд, збільшувати ціну без надання можливості споживачу права розірвати договір у разів збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Натомість, пункт 8.3 договору надає право Лізингодавцю вимагати зміни розміру лізингових платежів лише у випадку виникнення податкових та прирівняних до них зобов'язань. Таким чином, пунктом 8.3, та також пунктом 8.13 Договору чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця, та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку що при підписанні договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що Позивач посилається у своїй позовній заяві.

Оскільки вимоги про застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення коштів переданих на виконання договору є похідними від вимоги про визнання даного договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України, ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 10, 11, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя