печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

05 серпня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Литвинової І.В.

при секретарі Іванові Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог застосувати наслідки недійсності до нікчемного правочину шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 315 150,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 липня 2012 року між нею та відповідачем в простій письмовій формі був укладений договір про наміри, якому виходячи з волевиявлення сторін, надано сили попереднього договору, за умовами якого сторони зобов'язувалися в майбутньому укласти договір купівлі - продажу нерухомості (надалі - основний договір), а саме частини будинку - 0,9% (154,4 кв. м., з яких 88,8 кв. м жила площа), що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з умовами попереднього договору, основний договір сторони повинні були укласти не пізніше 20 жовтня 2012 року.

Крім того, позивачем під час підписання Попереднього договору були передані 120 000,00 грн. на користь відповідача, що на дату підписання Попереднього договору по курсу НБУ еквівалентні 15 000 доларів США, про що сторони зазначили у договорі. Дана сума включалися у вартість нерухомого майна, яке мало перейти у власність позивача внаслідок укладання основного договору

Але станом на 20 лютого 2012 року та на дату пред'явлення позову, основний договір укладено не було.

Позивач зазначає, що договір про наміри, що був укладений між нею та відповідачем 28 липня 2012 року в письмовій формі без нотаріального посвідчення, яким передбачалося в майбутньому укласти договір купівлі - продажу частини будинку (нерухомості), в силу прямої вказівки закону є нікчемним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з урахуванням уточнень, просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вважає за можливе з урахуванням думки представника позивача проводити заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судом встановлено, що 28.07.2012 року між сторонами було укладено Попередній договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 120 000,00 грн., а відповідач зобов'язався до 20 жовтня 2012 року укласти з нею договір купівлі-продажу нерухомості, а саме частини будинку - 0,9%, розміром 154,4 кв. м., з яких 88,8 кв. м жила площа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, станом на дату пред'явлення позову, основний договір укладено не було.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про те, що Попередній договір купівлі - продажу нерухомості у вигляді частини будинку - 0,9%:154,4 кв. м., з яких 88,8 кв. м жила площа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемним з огляду на недодержання сторонами вимог ст. ст. 635, 657 ЦК України щодо його нотаріального посвідчення.

Дійсність попереднього договору у відповідності до ст. 215 ЦК України судом не визнавалась.

Відповідно до ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу усе одержано на виконання нікчемного правочину.

На виконання нікчемного правочину відповідач одержав грошові кошти в загальній сумі 120 000,00 грн. Вказані вимоги позивача в цій частині є повністю обґрунтованими, і підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд відхиляє вимоги позивача про стягнення з відповідача 315 150,00 грн., так як в еквіваленті 15 000 доларів США по курсу НБУ станом на 05 червня 2015 року становить саме таку суму, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 533 ЦК України визначається, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки позивачем відповідачу передавались кошти саме в грошовій одиниці гривні, що передбачалося умовами договору, суд вважає в цій частині вимоги необґрунтованими, тому відмовляє в їх задоволенні.

Судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до частини задоволених вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 216, 236 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 31, 58-61, 79, 88, 212-215, 218, 224-232 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів - задовольнити частково.

Застосувати до договору про наміри від 28.07.2012, укладеному ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 200,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова