Справа № 308/3885/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПрибатБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Ганна Денисівна, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійними кредитний договір №MKMOG100000242, та іпотечний договір, що були укладені 29 серпня 2007 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що 29 серпня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № MKMOG100000242, за яким Банк надав йому в кредит грошові кошти в розмірі 36000,00 доларів США, на споживчі цілі - придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 29.08.2007 Банк уклав з ним нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого позивач передав придбану за кредитні кошти квартиру в іпотеку Банку.

Позивач вважає, що кредитний договір, який є договором споживчого кредиту, а також іпотечний договір підлягають визнанню недійсними з моменту їх укладення. Так, кредитний договір всупереч ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.07 №168, не містить графіку платежів, такий графік ним, як споживачем фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, не підписувався і не отриманий. При укладенні оспорюваного договору він також не був письмово повідомлений про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

При укладені кредитного договору Банком йому не було надано у письмовій формі повної інформації про умови кредитування. У зв'язку з чим, зі сплачених ним за сім з половиною років на користь Банку коштів за кредитним договором (приблизно 55000,00 доларів США) лише 3847,34 доларів США зараховано у погашення тіла кредиту. Поточна заборгованість по тілу кредиту станом на 14.04.2015 склала 32 152,66 доларів США, що стверджується відповідною позовною заявою Банку про стягнення з нього заборгованості за вказаним Договором.

Умови Кредитного договору передбачають додаткові нарахування і відсотки за користування кредитними коштами, а відсутність графіку погашення кредиту взагалі надає Банку безпідставне право, на свій розсуд, визначати порядок розподілу сплачених Позичальником коштів у погашення тіла кредиту та погашення процентів за користування ним.

Позивач вважав, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Зазначав, що за умови своєчасного отримання ним від Банку орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, він безсумнівно не уклав би такий Договір, який містить несправедливі умови та грубо порушує його майнові права.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №MKMOGІ00000242, укладений 29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1, з дня його укладення - 29.08.2007, та визнано недійсним договір іпотеки квартири, укладений 29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. та зареєстрований в реєстрі за №2051, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1, з дня його укладення - 29.08.2007. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на оплату судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 243,60 грн., витрати на оплату судового збору за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 121,80 грн. та витрати на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 4800 грн.

Банк на таке рішення подав апеляційну скаргу. Вважає, що при укладенні оспорюваних договорів було дотримано всі вимоги ст. ст. 638, 639 ЦК України, а позивач пропустив строк позовної давності. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача подав пояснення, які за своїм змістом є запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просить рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - Банк), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKMOG100000242, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти на строк з 29.08.2007 по 27.08.2027, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, в розмірі 36000,00 доларів США, на наступні цілі - придбання 2-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також у розмірі 9000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Щомісячний платіж було встановлено в сумі 472,58 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.18-22).

В забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором 29.08.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. та зареєстрований у реєстрі за №2051, за умовами якого Іпотекодавець (Позичальник) передав в іпотеку Банку нерухоме майно - придбану за кредитні кошти квартиру (а.с. 12-17).

Пунктом 7.1. Кредитного договору визначено, що кредит надається Позичальнику на придбання двокімнатної квартири. Тобто, в силу положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

В той же час, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі 1-12/2013, відповідно до ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. До правовідносин мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи ч.2 ст. 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.

Вимоги про визнання кредитного договору недійсним були заявлені позивачем з підстав недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: - наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; - тип відсоткової ставки; - орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); - варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; - переваги та недоліки пропонованих схем кредитування

Пунктом 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.07 №168 (надалі - Правила), встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити, зокрема, вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Зі змісту п.7.9. Кредитного договору слідує, що невід'ємними додатками до даного Договору є Додаток 1 - Графік погашення кредиту.

Такий графік, у відповідності до п.3.2. Правил, має відображати суми погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Тобто, графік погашення кредиту фактично і є орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення договору про надання кредиту.

В порушення зазначених норм законодавства укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Кредитний договір №MKMOGI00000242 від 29.08.2007 не містить Графіку погашення платежів, такий графік Позивачем не підписувався і ним не отриманий. При укладені Кредитного договору між сторонами документ про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту не підписувався.

За положеннями ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до п.3.6. Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. В частинах 3, 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів - права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі 1-12/2013 зазначено, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011 у справі N 1-26/2011 зазначив, що положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання споживчого кредиту, зокрема, це право споживача не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних підставах, а отже дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Конституційний Суд України вважав, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Умовами оспорюваного Кредитного договору передбачено додаткові нарахування і відсотки за користування кредитними коштами, зокрема, сплати на користь Банку винагороди за надання фінансового інструменту, та винагороди за проведення додаткового моніторингу (п.7.1 Договору). Розмір Щомісячних відсотків за дострокове погашення кредиту визначено 0 % (п. 7.5Договору).

Як вбачається з наданих Банком рахунків, ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту, вносячи щомісячні платежі, які, в основному, були більшими, ніж визначено умовами Кредитного договору - замість визначених 472,58 доларів США він сплачував від 516 до 700 доларів США на місяць (а.с.54-68, 93-154), лише кілька місяців здійснивши менші платежі, причому маючи значну переплату. Станом на грудень 2014 року ним було сплачено 58663,45 дол. США (а.с.68).

Як зазначав в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача, ОСОБА_1 у серпні 2014 року звернувся у Банк, щоб з'ясувати залишок по кредиту з метою його повного погашення, оскільки, здійснюючи щомісячно більші платежі, ніж було визначено Кредитним договором, вважав, що такий залишок є незначним. Тоді він дізнався, що на тіло кредиту було зараховано лише близько трьох тисяч доларів США. При сплаті щомісячного платежу в сумі 472,58 дол. США протягом восьми років, Позичальнику належало сплатити близько 39000 доларів США, натомість станом на серпень 2014 року він сплатив близько 55000 доларів США.

Зважаючи на таку ситуацію, з серпня 2014 року ОСОБА_1 припинив обслуговувати кредит, і у квітні 2015 року Банк звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, зокрема, за тілом кредиту, в сумі 32152,66 доларів США (а.с.39), а отже, лише 3847,34 доларів США було зараховано у погашення тіла кредиту.

Тому заслуговує на увагу твердження позивача, що за умови своєчасного отримання ним від Банку орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту (графік погашення кредиту), він не уклав би такий Договір, який містить несправедливі умови та грубо порушує його майнові права.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених унаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, - суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Аналогічне положення містить ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що при укладенні кредитного договору №MKMOG100000242 від 29.08.2007 Банком в порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, а умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника. Такі умови не відповідають передбаченим засадам справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного права. З метою захисту прав позичальника, як слабкої сторони у кредитному договорі, суд першої інстанції правильно, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, визнав кредитний договір недійсним, який, відповідно положення ст.236 ЦК України, є недійсним з моменту його вчинення. Підстав для зміни чи скасування зміни рішення суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на пропуск позичальником строку позовної давності на звернення до суду не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.28) перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки ОСОБА_1 про порушення свого права довідався лише під час виконання договору споживчого кредиту - коли у серпні 2015 року дізнався, що сплачені ним кошти в сумі більше 55000 доларів США були зараховані, в основному, на погашення комісії та відсотків, оскільки на час укладення кредитного договору він не мав спеціальних знань про властивості та характеристики банківських послуг, а тому звернувся до суду у межах строку позовної давності.

Зважаючи на недійсність Кредитного договору суд першої інстанції також правильно, відповідно до положень ч.2 ст.548 ЦК України, ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», визнав недійним договір іпотеки квартири, укладений 29.08.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

Зважаючи на викладене судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ухвалене у відповідності до матеріального закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому відповідно до ст.308 ЦПК України скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 304, п.1 ч. 1 307, 308, 313, п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: