Справа № 368/414/15-ц
Провадження № 2/368/179/15
Рішення

іменем України

"30" квітня 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Закаблука О.В.

При секретарі судового засідання Вареник О.Л.

Представника позивача - ОСОБА_1

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, суд, -

В С Т А Н О В И В :

26.02.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, ( а.с., 2 5), в якій позивач просить суд винести рішення, яким:

- стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»:

1. Заборгованість у розмірі 21965,39 грн. за кредитним договором № б/н від 30.07.2007 року.

2. Судові витрати у розмірі 243,60 грн. судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач в позовній заяві обґрунтовує наступним:

Відповідно до укладеного договору № б/н від 30.07.2007 року ОСОБА_3 (далі -Відповідач) 30.07.2007 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, (яка додається до позову), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щодо зміни кредитного ліміту ОСОБА_2 керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Публічне Акціонерне товариство ОСОБА_2 «Приватбанк» є правонаступником прав та обов»язків Закритого Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», у зв»язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування Позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_2), про що зазначено у п. 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», який додано до позовної заяви.

17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 8006727).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http:// privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http:// privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 "Правил користування платіжною карткою".

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно п. 6.6 Умов надання банківських послуг, - У разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та ОСОБА_4), оплати Винагороди Банку.

Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення ОСОБА_4, згідно п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 8.6 Умов надання банківських послуг, -при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 5.6 "Правил користування платіжною карткою", Боржник доручає списувати з будь якого рахунку відкритого в Банку в часності з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань.

Відповідно до п. 6.4 "Умов та правил надання банківських послуг" за незгодою зі зміною Правил та/або "Тарифів Банку", які викладені на банківському сайті http:// privatbank.ua/terms/pages/70/ позичальник зобов'язується надати Банку письмову заяву про розірвання цього Договору та погасити виниклу перед Банком заборгованість.

На підставі п. 5.3 "Умов та правил надання банківських послуг", ОСОБА_4 має право на змін' Тарифів, які викладені на банківському сайті http:// privatbank.ua/terms/pages/70/ а також інших умов обслуговування рахунків

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно п. 4.6 "Умов та правил надання банківських послуг" Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючих сплаті Банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами Клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.

Відповідно до п. 5.7 "Правил користування платіжною карткою", ОСОБА_4 має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим Договором.

Згідно п. 5.2 "Умов та правил надання банківських послуг" У разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного Договору та/або у разі виникнення ОСОБА_4 має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою Банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим Договором.

Відповідно до п. 5.5.1 «Правил користування платіжною карткою» за несвоєчасне виконання боргових обов»язків (використання простроченого Кредиту та ОСОБА_4) Власник карти сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються тарифами, які викладені на банківському сайті http:// privatbank.ua/terms/pages/70/.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 31.01.2015 року має заборгованість 77862,95 грн., яка складається з наступного:

17072,56 грн. - заборгованість за кредитом;

58790,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

2000 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 57419,72 грн., яка була задоволена за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2013 року з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 20443,23 грн.

а також штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина).

- 1022.16 грн. - штраф (процентна складова).

Отже, заборгованість до стягнення становить 21965,39 гри.

Розрахунок суми заборгованості додається.(Розрахунок заборгованості відображено з моменту надання та отримання кредитної послуги.)

На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично дотується на тим самий строк.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням. проведеним належним чином.

Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором Відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору.

Відповідно до ч.І ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Автоматичною системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В.

02.03.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 17.03.2015 року, ( а.с., 27).

17.03.2015 року слухання справи було відкладено на 02.04.2015 року в зв»язку з неявкою сторін, ( а.с., 33).

02.04.2015 року слухання справи відкладено на 16.04.2015 року в зв»язку з неявкою представника позивача, ( а.с., 36), хоча останній був належно повідомлений судом про день, час та місце слухання справи. ( а.с., 35).

16.04.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява представника позивача, в якій він просить суд слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення, ( а.с., 40).

16.04.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло письмове заперечення відповідача наступного змісту, ( а.с., 42 43):

Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З підстав зазначених нижче, позовна заява Позивача є безпідставною, необгрунтованою, суперечить закону та не підлягає задоволенню.

Мотивуючи свій позов Позивач зазначив, що 30.07.2007 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків.

Відповідач відповідно до кредитного договору зобов'язувався повернути Позивачу наданий кредит з відстотками.

Відповідач не здійснив погашення заборгованості за кредитним договором, чим порушив умови договору.

Згідно позовної заяви заборгованість за кредитним договором становить:

- заборгованість за кредитом - 17072,56 гривень;

- заборгованість за відсотками - 58790.39 гривень;

- заборгованість по комісії за користування кредитом 2000 гривень;

- штраф (фіксована частина) 500 гривень;

- штраф (процентна складова) 1022,16 гривень;

Відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором наданих Позивачем заборгованість у Відповідача виникла:

· за кредитом у період з 29.02.2008 р. по 31.08.2011 р.;

· за відсотками у період з 06.09.2007 р. по 31.01.2015 р.:

· по комісії за користування кредитом у період з 06.08.2009 р. по 06.08.2012 р.;

· по штрафу (фіксована частина) у період з 03.08.2007 р. по 31.01.2015 р.;

· по штрафу (процентна складова) у період з 03.08.2007 р. по 31.01.2015 р.;

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо позовних вимог Позивача про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії по кредиту закінчився, оскільки заборгованість виникла поза межами трирічного строку позовної давності.

Тобто за позовними вимогами щодо стягнення заборгованості нарахованої за період з 10.04.2007 р. по 16.02.2012 р. закінчився строк позовної давності.

Тому, позовні вимоги Позивача щодо стягнення заборгованості нарахована за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р. заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності.

Позивач звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до Відповідача 13.02.2015 р., тобто після закінчення трирічного строку позовної давності.

Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги Позивача про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р. задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо).

Виходячи з положень ст. 266 Цивільного кодексу України, у разі спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і щодо стягнення штрафів.

Оскільки сплив строк позовної давності щодо основної вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р., відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України, також сплив строку позовної давності щодо додаткових вимог Позивача про стягнення штафу.

Крім цього, згідно п. 1 ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

На підставі вищевикладеного, позивач в письмовому запереченні просить суд:

- застосувати наслідки спливу строку позовної давності щодо позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

- в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

16.04.2015 року слухання справи було відкладено на 30.04.2015 року в зв»язку з неявкою представника позивача, ( а.с., 44).

30.04.2015 року в судове засідання представник позивача не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, ( а.с., 47).

30.04.2015 року в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заперечував проти позову, та просив суд, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити, при цьому посилався на обставини, які зазначені в мотивувальній частиі заперечення відповідача, та які судом наведено вище.

Суд, вислухавши представника відповідача ОСОБА_5, який заперечував проти позову, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.

Як зазначає, позивач, відповідно до укладеного договору № б/н від 30.07.2007 року ОСОБА_3 (далі -Відповідач) 30.07.2007 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, (яка додається до позову), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте, суд критично відноситься до даного твердження, так як до матеріалів справи взагалі не додано копія належним чином завіреного договору, тому суд позбавлений можливості ознайомитися з умовами договору, розміром позики, строком дії договору, а також іншими істотними умовами укладання договору.

Окремо суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Сторони мають праве обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

3. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України:

1. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України:

1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно, враховуючи вищевказані норми процесуального права, позивач зобов»язаний був додати до матеріалів справи копію договору, щоб суд на підставі змагальності сторін міг прийняти законне обґрунтоване рішення, проте, позивач цього не зробив, окрім того, в судове засідання не з»явився представник позивача, хоча судом відкладалися неодноразово судові засідання саме в зв»язку з неприбуттям в судове засідання представника позивача.

Далі, навіть зглядаючись на обставини, які викладені в позовній заяві позивача, суд приходить до висновку щодо застосування до даного спору наслідків спливу строків позовної давності, з огляду на наступне.

Так, мотивуючи свій позов Позивач зазначив, що 30.07.2007 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків.

Відповідач відповідно до кредитного договору зобов'язувався повернути Позивачу наданий кредит з відстотками.

Відповідач не здійснив погашення заборгованості за кредитним договором, чим порушив умови договору.

Згідно позовної заяви заборгованість за кредитним договором становить:

- заборгованість за кредитом - 17072,56 гривень;

- заборгованість за відсотками - 58790.39 гривень;

- заборгованість по комісії за користування кредитом 2000 гривень;

- штраф (фіксована частина) 500 гривень;

- штраф (процентна складова) 1022,16 гривень;

Відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором наданих Позивачем заборгованість у Відповідача виникла:

· за кредитом у період з 29.02.2008 р. по 31.08.2011 р.;

· за відсотками у період з 06.09.2007 р. по 31.01.2015 р.:

· по комісії за користування кредитом у період з 06.08.2009 р. по 06.08.2012 р.;

· по штрафу (фіксована частина) у період з 03.08.2007 р. по 31.01.2015 р.;

· по штрафу (процентна складова) у період з 03.08.2007 р. по 31.01.2015 р.;

Виходячи з вимог ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо позовних вимог Позивача про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії по кредиту закінчився, оскільки заборгованість виникла поза межами трирічного строку позовної давності.

Тобто за позовними вимогами щодо стягнення заборгованості нарахованої за період з 10.04.2007 р. по 16.02.2012 р. закінчився строк позовної давності.

Тому, позовні вимоги Позивача щодо стягнення заборгованості нарахована за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р. заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності.

Позивач звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до Відповідача 26.02.2015 р., тобто після закінчення трирічного строку позовної давності.

Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р.

Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги Позивача про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р. задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо).

Виходячи з положень ст. 266 Цивільного кодексу України, у разі спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і щодо стягнення штрафів.

Оскільки сплив строк позовної давності щодо основної вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісії за період з 03.08.2007 р. по 13.02.2012 р., відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України, також сплив строку позовної давності щодо додаткових вимог Позивача про стягнення штафу.

Крім цього, згідно п. 1 ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Далі, суд критично відноситься до тієї обставини, що відповідач ОСОБА_3, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не повідомлявся про виникнення заборгованості по оплаті передбачених Договором платежів перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно, в матеріалах справи відсутній будь - який документ, який би свідчив про намагання позивача провести позасудовий порядок повернення кредиту, напроти, з дій позивача суд вбачає недобросовісність позивача, яка полягає в відтермінуванні подачі позовної заяви до суду з метою отримання незаконної вигоди за рахунок нарахування процентів за прострочення кредиту та інших штрафних санкцій, що істотно, на думку суду, перевищує розмір кредитної лінії.

Отже, що стосується наслідків спливу позовної давності, то суд наголошує на наступних нормах матеріального права.

Згідно ст. 256 ЦК України:

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно, строк позовної давності, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Втім системне тлумачення норм цивільного і процесуального законодавства, а також доктринальне поняття позовної давності дозволяють прийти до висновку про не зовсім вдале визначення, вміщене в коментованій статті.

Проте, слід розрізняти право на позов в процесуальному і матеріальному значенні.

Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звернутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотриманні формальних вимог до складання позовних матеріалів суд не може відмовити в прийнятті позовної заяви, в тому числі внаслідок пропуску строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, судом було зареєстровано дану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено було справу до слухання для винесення обґрунтованого рішення на підставі змагальності сторін, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично самоусунувся від участі в судових засіданнях, тобто, самоусунувся від захисту, як вважає сам позивач, свого порушеного права.

Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут і застосовується строк позовної давності у випадку його пропуску без поважних причин.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.. 257 ЦК України:

1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Слід зазначити, що суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин.

За цей час, ( розумний строк, встановлений Законодавцем), будь-яка особа середнього рівня розвитку і без наявності правових знань має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися за примусовим захистом своїх прав до відповідного суду. Для деяких видів правовідносин в залежності від їх особливостей законодавцем встановлені інші строки позовної давності, відмінні від загального трирічного строку (див. коментар до ст. 258 ЦК).

Відповідно, суд вважає, що позивач, маючи юридичний відділ мав змогу визначитися з позовними вимогами, та вчасно подати до суду позовну заяву для захисту свого порушеного права.

Окрім того, в даному випадку суд застосовує норми ЦК України, які регулюють спеціальну позовну давність.

Так, згідно ст. 258 ЦК України:

1. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

2. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:

1) про стягнення неустойки (штрафу, пені);

2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації.

У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості;

3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362

цього Кодексу);

4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу);

5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу);

6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу);

7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу).

Отже, ч. 1 ст. 257 ЦК України, на виняток із загального правила, вміщеного в ст. 257 ЦК України, передбачає що для окремих видів вимог законом, ЦК України чи іншими актами цивільного законодавства, може встановлюватися спеціальна позовна давність, а саме скорочена, в порівнянні із загальним строком, або більш тривала.

Так позовна давність тривалістю в один рік встановлена частиною другою для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Інститут неустойки в цивільному праві, а також практика застосування його норм є не в повній мірі однозначними. Пов'язане це з тим, що законодавець одночасно відносить неустойку до забезпечення виконання зобов'язань (параграф 2 глави 49 ЦК України), а також до правових наслідків порушення зобов'язань (ст. 611 ЦК України).

Також, як вбачається з матеріалів справи, угоди між сторонами щодо зміни тривалості позовної давності не укладалося.

Так, згідно ст. 259 ЦК України:

1. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

2. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Отже, в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, застосування позовної давності судом без волевиявлення зацікавленої сторони процесу є неможливим.

Крім того, договір про збільшення строку позовної давності повинен укладатися в письмовій формі. Недотримання письмової форми відповідного правочину не призводить до автоматичної його недійсності, але сторони у випадку спору обмежені у використанні засобів доказування і не можуть посилатися для доведення перед судом своєї правової позиції на показання свідків (ст. 218 ЦК України).

Далі, згідно ст. 260 ЦК України:

1. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу.

2. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу. Отже, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок, для позовної давності застосовуються загальні правила ст. 254 ЦК України щодо обчислення і закінчення строків встановлених роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно, позивач вправі звернутися до суду в останній день строку позовної давності, однак, до закінчення часу роботи судової установи, крім передачі документів через установи зв»язку, як те передбачає положення ст. 255 ЦК України.

Отже, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» були пропущені строки позовної давності для подачі позовної заяви до суду.

Так, згідно ст. 261 ЦК України:

1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

2. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

3. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

4. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

5. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

6. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

7. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Отже, ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлює перелік юридичних фактів, з виникненням яких починає спливати строк позовної давності. Відповідно, перебіг позовної давності починається від:

- дня, коли особа довідалася про порушення свого права;

- дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права;

- дня, коли особа довідалася про особу, яка порушила право.

За першим випадком право особи може бути порушене, однак вона об'єктивно може не знати про таку обставину. Тому закон для захисту прав потерпілої особи передбачає відлік строку позовної давності не з часу порушення самого права, а з моменту поінформованості особи про таке порушення, що може значно відрізнятися за часовим проміжком.

В будь-якому випадку для доказування своєї правової позиції потерпіла особа має надати беззаперечені докази обставин і часу, коли вона довідалася про порушення свого права.

Другий юридичний факт з виникненням якого закон пов'язує початок перебігу строку позовної давності, стосується не об'єктивних особа довідалася про порушення права, а суб'єктивних чинників особа могла довідатися про порушення свого права.

Для правильного розуміння цього нормативного припису слід мати на увазі, що законодавець формулює в коментованій частині статті не обов'язок особи, а саме що остання повинна дізнатися про факт порушення, а лише можливість отримання інформації про це, тобто пред'являє мінімум вимог для потерпілої сторони щодо здійснення дій, які стосуються факту порушеного права.

З настанням будь-якої з альтернативних обставин, зазначених в ст. 261 ЦК України, починає перебіг строк позовної давності.

Відповідно, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивач мав як об»активну так і суб»єктивну змогу дізнатися про порушення свого права, та, відповідно, скористатися для захисту свого порушеного права нормами, які викладені в ЦК України.

Далів, суд вважає, що ніяким чином на вирішення спору не впливає той факт, що Публічне Акціонерне товариство ОСОБА_2 «Приватбанк» є правонаступником прав та обов»язків Закритого Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», у зв»язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування Позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_2), про що зазначено у п. 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», який додано до позовної заяви.

17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 8006727).

Свою позицію суд обґрунтовує положенням ст. 262 ЦК України, де, зокрема, зазначено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Отже, на відміну від регресного зобов'язання, позовна давність, щодо якого є предметом регулювання попередньої статті і яке є новим по відношенню до основного зобов'язанням, зміна сторін у зобов'язанні не впливає на зміну жодного з елементів цього зобов'язання, крім суб'єктного складу.

Зобов'язання не змінюється ні щодо предмета, ні щодо змісту, ні щодо його забезпечення, ні щодо обсягу та строку виконання. Не впливає заміна сторони у зобов'язанні і на порядок обчислення та перебігу позовної давності, тобто для нового учасника зобов'язання початок перебігу строку позовної давності, його тривалість є такими же, якими вони були для попередньої сторони відповідного правовідношення.

Підстави, порядок, форма та інші питання зміни сторони у зобов'язанні встановлені в ст.ст. 512-523 ЦК України.

Заміна кредитора у зобов'язанні допускається без згоди боржника і має місце у таких випадках:

- передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

- правонаступництва (універсального або сингулярного);

- виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

- виконання обов'язку боржника третьою особою.

Заміна боржника може здійснюватися за відповідним правочином (за згоди кредитора) і в результаті універсального або сингулярного правонаступництва. В останньому випадку права і обов'язки кредитора, в тому числі необхідність згоди, зміна динаміки зобов'язання чи встановлення інших правових наслідків встановлені тими нормами права, які безпосередньо регулюють той чи інший вид правовідносин.

Крім того, суд наголошує на тій обставині, що підстав, які передбачені ст. 263 та 264, 265 ЦК України, які б слугували б підставою для зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, судом в судовому засіданні не встановлено.

Що ж стосується відмови в задоволенні позову в частині додаткових вимог, то суд в даному випадку керується положеннями ст. 266 ЦК України, де, зокрема, зазначено, що:

зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

ЦК України чи інші акти цивільного законодавства безпосередньо на дають визначення додаткових вимог. На думку суду, під додатковими або похідними чи акцесорними вимогами прийнято вважати вимоги, що забезпечують виконання основного зобов'язання, що випливає із двостороннього правочину, зокрема купівлі-продажу, позики кредиту чи інших підстав, не заборонених цивільним законодавством.

Підтвердженням юридичної природи додаткових зобов'язань є частина норми ст. 266 ЦК України, що взята в дужки, а саме щодо віднесення до додаткових зобов'язань вимог щодо стягнення неустойки, вимог, пов'язаних із заставою.

Відповідно ст. 266 ЦК України передбачає, що зі спливом строку позовної давності за основною вимогою, вважається, що позовна давність спливла і щодо додаткової вимоги в незалежності від наявності можливих фактів щодо її зупинення чи переривання.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд в даному спорі приходить до висновку щодо застосування наслідків спливу позовної давності, які передбачені ст. 267 ЦК України.

Так, в ст. 267 ЦК України зазначено, що:

1. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно, ст. 267 ЦК України встановлює чотири наслідки спливу строку позовної давності.

Крім того, частина друга вміщує дуже важливе для правильного розуміння позовної давності правило заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Зазначене є підтвердженням загальновідомої тези, що позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права і вона має розумітись не як право на позов в процесуальному розумінні, а як право на задоволення позову, тобто в розумінні матеріального права. Більше того, жоден процесуальний кодекс не містить перешкод для відкриття провадження у справі в залежності від дотримання чи пропуску строку позовної давності.

Сплив позовної давності, як правило, позбавляє учасника правовідносин примусового судового захисту за винятками, передбаченими частинами четвертою і п'ятою коментованої статті, але цей факт не призводить до припинення самого права.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України в розвиток положень ст.ст. З, 6 ЦК України щодо свободи договору та диспозитивності регулювання цивільних відносин передбачає правило, згідно якого позовна давність застосується судом лише і виключно при наявності відповідної заяви учасника провадження.

Така заява має бути належно оформлена і заявлена до винесення рішення, тобто на стадіях підготовки справи до судового розгляду, вирішення справи та судових дебатів. Із вказаної частини коментованої статті непрямо випливає висновок, що заява про застосування строку позовної давності, подана на стадіях апеляційного чи касаційного провадження не є підставою для застосування позовної давності і відмови в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про застосування наслідків спливу позовної давності була подана представником відповідача на стадії вирішення справи та в судових дебатах.

Основним наслідком спливу строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої коментованої статті є відмова в задоволенні позову.

Суд зазначає, що Закон не встановлює, як і не може встановлювати ні вичерпного, ні примірного переліку поважних причин пропуску строку позовної давності.

Такі причини встановлюються правозастувачем при вирішення конкретних справ згідно з вимогами тих норм і інститутів матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимог добросовісності, розумності і справедливості. Наслідком визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності є, відповідно до частини п'ятої коментованої статті, захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 256 267 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 208, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України.

Суддя: О.В. Закаблук