АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7225/15 Справа № 204/4135/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дубіжанська Т. О. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ 07 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Безрукавому Є. О.

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу

ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про усунення спадкоємця від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивач звернулася до суду з заявою в якій просила усунути ОСОБА_2 від права спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4, який був чоловіком позивача та визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік з яким до смерті вони постійно проживли в спірній квартирі.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, спадкодавець заповіту не залишив.

Відповідач подав заяву до 3-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

До реєстрації шлюбу з спадкодавцем з 1980 року вона проживала з ним за місцем її реєстрації, а з 1987 року в його квартирі, вела з ним спільне господарство. 15 березня 2002 року вони уклали шлюб.

Відносини між відповідачем та спадкодавцем погіршилися ще у 1987 році, у звязку з чим відповідач припинив спілкуватися із спадкодавцем. У 2002 році на роботі спадкодавця стався вибух, у результаті якого останній отримав опіки обличчя, обох рук , він перебував на тривалому лікуванні в опіковому центрі. Ця травма підірвала його здоровя, з 25 листопада 2009 по 25 грудня 2009 року він перебував на лікуванні з діагнозом ішемічний інсульт, гіпертонічна хвороба 3 ступеня, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз атеросклеротичний, цукровий діабет другого типу та був частково паралізований. Спадкодавець з звязку з тяжким станом, був вимушений звільнитися з роботи та постійно знаходитись вдома.

Крім того, у 2012 році він вдома упав та отримав складний перелом шийки стегна. З того часу й до дня смерті, спадкодавець тяжко хворів, постійно перебував у ліжку, самостійно не міг рухатися, потребував догляду та матеріальної допомоги. Вона разом з спадкодавцем неодноразово просили відповідача відновити колишні стосунки, проте відповідач так і не змінив свого ставлення до батька. З моменту сварки з батьком, відповідач до нього не приїжджав. Всі витрати на лікування, харчування та похоронні витрати були покладені на неї. Оскільки, відповідач ухилявся від надання допомоги своєму хворому батьку, позивач вважає, що він не має права на спадкування.

Відповідач позов не визнав, 20 серпня 2014 року звернувся із зустрічною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом та просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/2 частину спірної квартири.

В обґрунтування вимог зазначив, що після смерті батька відкрилася спадщина на квартиру , яка належала йому на праві власності.

Через відсутність заповіту, спадкоємцями першої черги за законом є він та дружина померлого. У встановлені законом строки він подав заяву до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Документи на квартиру знаходяться у ОСОБА_5 тому нотаріальної дії стосовно нього вчинені не були.

Позивач первісного позову зазначила, що коли чоловік обгорів та лежав в опіковому центрі, відповідач жодного разу не навідав його. Після виписки чоловіку необхідно було приймати сірководневі ванни, а у громадському транспорті він не міг їздити, тому вони звернулися за допомогою до сина спадкодавця відповідача по справі. Проте, той обіцяючи допомогти, так і не зробив цього.

Гроші на оплату комунальних послуг за спірну квартиру вони завжди йому надавали, за власний кошт відповідач нічого не оплачував. Доглядати за лежачим чоловіком позивачу було складно, допомагали її діти, сусіди та співробітники померлого чоловіка. Позивач, попри свій пенсійний вік, була змушена працювати, аби утримувати хворого. Відповідача поруч з батьком ніколи не було. Жодних коштів на похорон батька відповідач не надав, до того ж, навіть не запитав чи потрібна якась допомога.

Позивач зустрічного позову зазначив, що він постійно спілкувався з батьком та ніколи спілкування не припиняв. Коли спадкодавець захворів, він кожного дня приїздив до нього в лікарню, привозив їжу. Разом з ним приїздили його дружина та мати. У лікарню ім. Мечникова батька поклали за його проханням. Коли його батько вже був вдома та не міг самостійно ходити, він навідував батька, привозив йому їжу, зазвичай це було вдень, коли позивач знаходилася на роботі. У нього були ключі від квартири. Також, він допомагав батькові матеріально, а саме сплачував комунальні послуги по його квартирі за власний рахунок зі своєї картки, що підтверджується чеками з Приватбанку. Останній раз батька бачив за день до його смерті. Фінансової участі в похороні батька він не брав, так як позивач запевнила його, що допомога не потрібна, все необхідне є.

Рішенням суду І інстанції первісний позов задоволено в зустрічних вимогах відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити заявлені вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін( ст.ст.10, 11 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть справі

За ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 22 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 6).

Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Сторони, як спадкоємці першої черги ( дружина та син померлого), звернулися до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців)( ст. 1216 ЦК України).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки( ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

П 6. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7

« Про судову практику у справах про спадкування» роз"яснено, що Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Задовольняючи первісний позов суд зазначав, що у 2002 році на місці роботи спадкодавця стався вибух, у результаті чого останній отримав сильні опіки, перебував на лікуванні в опіковому центрі другої Дніпропетровської міської лікарні. З листопада 2009 року в результаті хвороби був частково паралізований, а з грудня 2012 року в результаті перелому шийки стегна, повністю знаходився в лежачому стані.

На підставі вказаного, посилаючись на пояснення сторін, свідків, виписний епікриз з історії хвороби (а.с. 14,15). суд дійшов до висновку, що з 2002 року й по день смерті спадкодавець знаходився в безпорадному стані, потребував постійної турботи, догляду та матеріальної допомоги.

Проте погодитися з таким висновком суду неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В п.6. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29 грудня 1976 року з послідуючими змінами « Про судове рішення» роз'яснено, що мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обгрунтувати.

Відповідно до вимог п.17. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 грудня 2008 року « Про судову праактику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як зазначає в скарзі апелянт та підтверджується матеріалами справи висновок суду про те що з 2002 року й по день смерті спадкодавець знаходився в безпорадному стані, потребував постійної турботи, догляду та матеріальної допомоги не підтверджені позивачем належними доказами оскільки хвороби спадкодавця мали місце не безперирвно, а в певні періоди, які суд не зазначив, не перевірив чи знаходився він в кожний із періодів хвороби в безпорадному стані, потребував постійної турботи, догляду та матеріальної допомоги, а ОСОБА_2 відмовляв в їх наданні.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначала, що відповідач ОСОБА_2 спілкувався з батьком, надавав йому допомогу при оформленні до лікарні ім. Мечнікова, сплачував комунальні послуги.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Не надано судом оцінку в повному обсязі і допитаним свідкам.

Таким чином при ухваленні рішення суд не визначив час тяжкої хвороби та безпорадність стану ОСОБА_4, не встановив обставини які свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані,

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як слідує із матеріалів справи (а.с.26) сторони звернулися до нотаріальної контори де заведено спадкову справу і нотаріус не відмовляв в оформленні права на спадщину, тому сторони не позбавлені можливості вирішення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Ч. 4 ст. 10 ЦПК України зобов'язує суд сприяти: всебічному і повному з'ясуванню щодо обставин спору; роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосувано норми матеріального чи процесуального права.

Суд допустив такі порушення. В протиріч вимог вказаних норм Закону судом не встановлено: фактичних обставин по справі, не витребувано та не досліджено матеріали спадкової справи, не надано роз'яснень позивачу, як того вимагає Закон, стосовно заявлення до суду вимог про визнання права власності в порядку спадкування за відсутності відмови нотаріуса в видачі правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1

Суд зробив передчасні висновки та постановив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню, з постановленням нового - відмови в позовних вимогах.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Третя Дніпропетровськадержавна нотаріальна контора про усунення спадкоємця від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом - скасувати, в позовних вимогах відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.