Номер провадження: 22-ц/785/5245/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року представник ПАТ КБ „ПриватБанк звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, мотивуючи це тим, що

рішенням Київського районного суду м.Одеси від 28.02.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та виселено відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири. Згідно довідки про склад родини та прописки, у квартирі проживають та зареєстровані ще декілька осіб, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

У зв`язку із зазначеними обставинами, представник ПАТ КБ „ПриватБанк звернувся до суду з позовом про їх виселення.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25.03.2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ПАТ КБ „ПриватБанк ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 25.03.2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 26.03.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 уклали кредитний договір № ODG0GA00000082, відповідно до якого банк надав ОСОБА_6 кредит у вигляді кредитної ліні у розмірі 47569.00 доларів США строком до 23.03.2017 року, а ОСОБА_6 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором;

- 26.03.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_7 уклали договір іпотеки № ODG0GA00000082 нерухомого майна, а саме квартири загальною площею 55.30 кв. м., житловою площею 16.80 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. Майно належить іпотекодателю на праві власності на підставі рішення суду від 08.06.2006 року;

- свої зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ „Приват Банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість;

- рішенням Київського районного суду м.Одеси від 28.02.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та виселено відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири;

- згідно довідки про склад родини та прописки, у квартирі проживають та зареєстровані ще декілька осіб, а саме ОСОБА_3 (реєстрація з 28.07.2003 року), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (реєстрація у обох з 04.06.2013 року).

Відмовляючи у задоволенні вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконані вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо вручення мешканцям будинку, на якій звернено стягнення, як на предмет іпотеки, письмової вимоги добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, оскільки з реєстру поштових відправлень - претензій до боржників, де у числі адресатів зазначені ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 не вбачається, які саме претензії висувалися до вказаних осіб та чи отримували вони дані претензії.

Крім того, суд вважав що позивачем не доведено що проживання відповідачів в іпотечній квартирі порушує його права, оскільки на даний час діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.14 року, протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно в тому числі і квартира АДРЕСА_4, яка виступала предметом забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, де кредит був виданий в іноземній валюті.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV у редакції від 22.09.2011 року після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом від 22.09.2011 року ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що вимога письмово попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч.2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначеного районний суд не врахував.

Як вбачається, предметом заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» вимог є виселення з квартири, на яку, як на предмет іпотеки, звернуто стягнення рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 року, яке вступило в законну силу 12.03.2013 року, тобто до набрання чинності 07 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Тобто до предмету позову не входять вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не з`ясував питання про те, чи придбано житлове приміщення предмет іпотеки за рахунок отриманих коштів, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки у разі встановлення факту придбання житлового приміщення не за рахунок кредиту разом із вирішенням питання про виселення суд має вирішити питання про надання іншого постійного житла згідно із ст. 109 ЖК УРСР, про що заначається у резолютивній частині рішення.

Приймаючи до уваги викладене, рішення районного суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог про виселення з інших правових підстав, при цьому судова колегія приходить до наступного.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Згідно із свідоцтвом про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є відповідно чоловіком та дружиною, оскільки перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАЦС Київського РВК м. Одеси 08.05.1993 року а/з № 456 (а. с. 100).

ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Відділом РАЦС Київського РВК м. Одеси (а. с. 102).

Як вже зазначалося згідно із відомостями, що містяться у довідці про склад сім`ї та осіб проживаючих у ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 проживає та зареєстрований у даній квартирі з 28.07.2003 року.

Квартира АДРЕСА_4, яка за договором іпотеки від 26.03.2007 року передана ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» належить їй на праві власності на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2006 року (справа № 2-3718/2006), зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН».

Відповідачі у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про виселення яких заявлено позовні вимоги, є відповідно батьками та повнолітнім сином, які не є сторонами кредитного договору та договору іпотеки. При цьому ОСОБА_3 оселився та зареєструвався у квартирі у 2003 році з дозволу своєї матері ОСОБА_7 ще до набуття нею квартири у власність та до передачі її в іпотеку. Дружина ОСОБА_3 ОСОБА_7 та їх на той час неповнолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 вселилися у квартиру разом зі своїм чоловіком та батьком зі згоди на той час основного квартиронаймача ОСОБА_7, яка у подальшому ставши власником не заперечувала проти проживання у квартирі сина з сім`єю. При цьому сама квартира не була придбана за кошти ПАТ КБ «Приватбанк».

Однак на порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, не встановив усіх фактичних обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи, а саме не з`ясував питання чи придбана квартира предмет іпотеки за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки у разі встановлення факту придбання будинку не за рахунок кредиту разом із вирішенням питання про виселення суд має вирішити питання про надання іншого постійного житла згідно із ст. ч. 2 109 ЖК УРСР.

Разом з тим, законодавством не врегульований механізм правової реалізації даної норми. Зокрема за рахунок кого саме (держави, органу місцевого самоврядування чи іпотекодержателя тощо) має виділятися мешканцям, яких виселяють з житлового приміщення предмету іпотеки, що було придбано не за рахунок кредиту, інше постійне житло.

Відсутність правового механізму реалізації норми ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, яка однак, є обов`язковою при вирішенні питання про виселення, перешкоджає у задоволенні заявлених вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Таким чином, установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, судова колегія приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення -відмовити з інших правових підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

ОСОБА_8