Справа № 409/1051/15-ц
Провадження № 22ц/782/466/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Фарятьєва С.О.,

суддів - Коротенко Є.В., Лозко Ю.П.

при секретарі - Козубській А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 липня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, який в подальшому уточнила, посилаючись на те, що у 2011 році вона придбала у власність житловий будинок з господарськими будівлями, розташований у с. Шапарівка по АДРЕСА_1 Білокуракинського району Луганської області після померлої ОСОБА_3 у її онуки ОСОБА_4 Після передачі коштів вони домовились з ОСОБА_4, що вона оформить спадщину, після чого вони оформлять угоду між собою відповідно до вимог законодавства. З цього ж року вказаний будинок та земельна ділянка біля нього знаходяться у її користуванні, де вона утримує домашнє господарство, а також займається вирощуванням сільськогосподарської продукції.

24 жовтня 2014 року приблизно о 12 год. 30 хв. відповідач здійснив підпал сухої трави, розташованої біля її городу, внаслідок чого вогонь перекинувся на город, на якому був знищений посів кукурудзи, площею 0,3 га та будівля придбаного нежитлового будинку, про що працівниками Державної служби надзвичайних ситуацій України у Луганській області було складено відповідний акт, згідно якого прямі збитку від пожежі склали 13000 грн.

Присутній при пожежі відповідач пообіцяв відшкодувати їй збитки у повному обсязі до 15 червня 2015 року, але після спливу терміну відшкодування збитків від своєї обіцянки відмовився.

Тому позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь завдану їй майнову шкоду у розмірі 13000 грн. і моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивачка подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки вважає, що винесено воно з порушенням норм матеріального та процесуального права, і по своїй суті не є законним та обґрунтованим.

Про місце, день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачка була повідомлена своєчасно та належним чином, але до судового засідання не з'явилась.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

У відповідності із вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ч.ч.1,3 ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, вимогами ст.ст.213,214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше.

З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді даної справи виконано було.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2014 року через підпал сухої рослинності у АДРЕСА_1 Білокуракинського району Луганської області сталася пожежа. Внаслідок цієї пожежі за вказаною адресою було знищено посів кукурудзи, площею 0,3 га, сарай та будівля будинку, який був нежитловим, що підтверджується актом про пожежу від 12.10.2014 року, складеного ППП-79 ГУ ДСНС України в Луганській області.

Зазначений будинок належав ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. При цьому до будь-якої відповідальності за дії, які призвели до знищення, внаслідок пожежі вищевказаного майна, відповідач не притягався.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції послався на те, що провину відповідача у знищенні спірного майна позивачкою не доведено, не надано нею і доказів належності їй знищеного майна, а також обґрунтованої вартості матеріальних збитків та обґрунтування завданої моральної шкоди.

Погоджується з таким висновками суду першої інстанції і судова колегія апеляційного суду.

Відповідно до довідки, наданої виконавчим комітетом Лизинської сільської ради Білокуракинського району Луганської області №149 від 24.02.2015 року, вищевказаний будинок та город біля будинку, згідно розписки від онуки померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про сплату коштів, придбала 30.10.2011року без права власності та розпорядчих документів, для користування, ОСОБА_1, тобто позивачка по справі (а.с.6).

Згідно з вимогами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст.334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону у в часі на момент виникнення спірних відносин (ст.5 ЦК України).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що передбачено ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень».

Положеннями ст.126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності із ст.ст.3, 9 ЗК України державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчиняється нотаріальна така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. У зазначених випадках державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з земельного кадастру про земельну ділянку є обов'язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 6 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходять права власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є, зокрема, умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні.

Таким чином, відповідно до вимог цивільного та земельного законодавства істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки. З метою виконання новим власником житлового будинку (будівлі, споруди) вимог ст.377 ЦК України, згідно якої до особи, яка набула право власності на таке нерухоме майно, має перейти право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), новий власник має вжити заходів щодо оформлення відповідних речових прав на земельну ділянку відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючих документів на вищевказаний будинок у АДРЕСА_1 Білокуракинського району Луганської області позивачка не надала. Не надано було нею і жодного документу, підтверджуючого законне і правомірне виділення їй у користування земельної ділянки, оскільки вказаних документів у неї немає. Крім того, право власності на зазначене нерухоме майно до теперішнього часу зареєстроване за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 і після її смерті це спадкове майно ніким, у встановленому законом порядку, не оформлялось. Тому, оскільки позивачка власником вищевказаного майна не є, вона не взмозі ставити питання про відшкодування майнової шкоди, спричиненої його пошкодженням.

З огляду на вищенаведене надана позивачкою довідка Лизинської сільської ради Білокуракинського району Луганської області №149 від 24.02.2015 року належним доказом не є.

Не може бути прийнято як належний доказ і твердження позивачки про те, що згідно розписки відповідач пообіцяв відшкодувати їй збитки у вигляді повернення кукурудзи, 16 штук шифера, 6 складометрів дубка, 2 кубів лісоматеріалу, 6 складометрів дров (а.с.11), оскільки предметом цієї розписки є цивільно-правові відносини з приводу надання позивачці товару, яку вона написала власноруч, а не відшкодування їй майнової шкоди, до того ж з тексту самої розписки неможливо встановити кому саме її було надано.

Твердження позивачки про те, що на неї поширюються положення стосовно захисту прав на майно як на особу яка не є його власником, але володіє ним на правах повного господарського відання та оперативного управління, є необґрунтованим, оскільки правовий режим повного господарського відання та оперативного управління стосується виключно юридичних осіб та фізичних осіб підприємців і ці режими регламентуються Господарським кодексом України, а Цивільний кодекс не містить в собі норм, які вищевказані режими права власності відносять до фізичних осіб.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, оскільки доказів вартості знищеного майна, права власності на нього або права користування ним нею суду не надано.

Обгрунтованими є також і висновки суду про відмову позивачці у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки доказів про протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між такою шкодою і протиправними діями відповідача та його вини в заподіянні такої шкоди вона не надала.

З вказаними висновками суду першої інстанції вважає за необхідне погодитись і судова колегія апеляційного суду, оскільки зроблені вони на підставі встановлених ним обставинах справи, всебічно, повно та об'єктивно досліджених доказах, та на підставі правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Посилання позивачки на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у тому, що суд відмовив їй у призначенні по справі експертиз, чим вона була позбавлена права на судовий захист, судова колегія до уваги не приймає, оскільки з заявою про призначення по справі будь-яких експертиз, в порядку встановленому ст.143 ЦПК України, вона або її представник, як у суді першої так і апеляційної інстанції, у разі відмови у задоволенні такого клопотання і незважаючи на те, що їм були роз'яснені їх процесуальні права, передбачені ст.ст.27, 31 ЦПК України, не звертались.

Не заслуговують на увагу і твердження позивачки про те, що суд відмовив їй у витребуванні доказів стосовно визначення розміру шкоди.

Відповідно до вимог ч.1 ст.137 ЦПК України, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

Проте відомостей про те, що вона або її представник звертались до певних осіб чи установ про витребування доказів і їм в наданні таких доказів було відмовлено, суду не надано.

Не приймаються судовою колегією до уваги і доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, так як всі надані сторонами докази та пояснення сторін по справі були оцінені судом в їх сукупності і відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, яка передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд також оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

доводи апелянта про

Крім того, наведені апелянтом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не впливають на законність рішення суду.

У відповідності з вимогами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України.

Підстав для скасування або зміни рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після її проголошення.

Головуючий:

Судді: