Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 315/357/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Романько О.О.
Номер провадження 22-ц/778/5294/15 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кириченко Катерина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 21.05.2012 року між ним та відповідачем укладений договір позики на суму 48000,00 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кириченко К.В. на строк до 31.12.2012 року. Станом на 31.12.2012 року відповідач суми боргу не повернув.

30.03.2015 року ОСОБА_3 частково виконав свої зобов'язання сплативши позивачу суму боргу у розмірі 21000,00 грн., а решту суму боргу 27000,00 грн. не повернув.

Позивач вважає, що з 01.01.2013 року по 30.03.2015 року ОСОБА_3 зобов'язаний сплатити йому решту суми позики в розмірі 27000,00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 9774,00 грн., а також 3% річних від простроченої суми за 819 днів, що становить 1817,00 грн. Загальна сума боргу становить 38591,00 грн., яку просив стягнути з відповідача.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кириченко К.В. про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що у 2011 році він уклав договір оренди автомобіля марки АС, моделі F CF 1031 FXY-1, випуску 2008 року, державний номер НОМЕР_1 із ОСОБА_6 Сторони домовились, що вказаний договір оренди укладений з тією умовою, що ОСОБА_3 на протязі кількох років викупить вказаний автомобіль у ОСОБА_6 у свою власність.

На виконання зазначеного договору ОСОБА_3 за 2011 рік сплатив 12000,00 грн. та багато коштів уклав у його ремонт.

На початку 2012 року до нього почав телефонувати ОСОБА_8 (батько ОСОБА_5, та пояснив, що ОСОБА_6 заборгував йому значну суму коштів, яку той позичав на придбання автомобіля, що був предметом договору оренди транспортного засобу.

Вказаний автомобіль дуже був потрібний ОСОБА_3 для здійснення перевезень, пов'язаних з його роботою і втрата цього транспортного засобу могла поставити його родину у скрутне матеріальне становище. Внаслідок переговорів, ОСОБА_3 погодився з тим, що надалі він буде сплачувати вартість автомобіля не ОСОБА_6, а ОСОБА_5, у тій самій сумі, що заборгував за договором оренди транспортного засобу, а саме 48000 грн.

Для оформлення вказаної домовленості 21.05.2012 року і був укладений договір позики. Жодних коштів по вказаному договору від ОСОБА_5 він не отримував. Для підтвердження того, що ОСОБА_3 в подальшому буде користуватися та розпоряджатися автомобілем марки АС, моделі F CF 1031 FXY-1, випуску 2008 року, державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_6 видав йому відповідну довіреність. Деякий час, сторони повністю виконували домовленість між ними.

На теперішній час, у зв'язку з тяжкою економічною ситуацією в країні, вказаний автомобіль вже не потрібен ОСОБА_3 і тому він хотів його продати та повернути кошти, які він погодився виплачувати за ОСОБА_6 та частково повернути кошти, які були витрачені ним на придбання цього транспортного засобу. Однак, жодним чином розпорядитися цим автомобілем ОСОБА_3 не може, оскільки, як стало йому відомо в ДАІ, на вказаний транспортний засіб накладений арешт, в зв'язку з борговими зобов'язаннями ОСОБА_6 перед ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».

Таким чином, при укладенні договору позики від 21.05.2012 року ОСОБА_3 введений в оману відносно обставин, які мали суттєве значення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір позики укладений 21.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кириченко К.В. зареєстрований в реєстрі за № 405.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року позов вимоги ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму основного боргу у розмірі 27000,00 грн., інфляційне збільшення заборгованості на суму 9774,00 грн. та суму 3% річних у розмірі 1817,00 грн. Всього 38591,00 грн. та судові витрати у сумі 385,92 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не врахував, що передачі грошових коштів від позикодавця до позичальника не було, а розписка, яка зазначена в договорі позики, на підтвердження передачі грошових коштів ним не була написана. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.05.2012 між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 48000,00 грн. Позичальник ОСОБА_3 зобов'язався повернути вказані кошти до 31 грудня 2012 року. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кириченко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 405 (а. с. 6).

Відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання щодо повернення боргу в передбачений договором строк не виконав.

Станом на 30.03.2015 року ОСОБА_3 сплатив позивачу частину боргу у розмірі 21000,00 грн. Таким чином, частково виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_5 Залишок боргу у сумі 27000,00 грн. ОСОБА_3 дотепер не повернув.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 та стягуючи залишок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за договором позики від 21.05.2012 року ОСОБА_3 виконав частково, сплативши 21000,00 грн., тому стягненню підлягає залишок боргу 27000,00 грн. а також відповідач має нести відповідальність за невиконання зобов'язання та сплатити залишок боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що ОСОБА_3 не довів наявність умислу в діях ОСОБА_5 щодо істотності значення обставин, відносно яких було введено в оману ОСОБА_3 та сам факт обману.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

За змістом ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, у строк та в порядку, що встановлені в договорі.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони домовилися про повернення грошових коштів через зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця, про що зазначено в п.5 Договору позики (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення залишку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми за договором позики, позивач ОСОБА_5 зазначив, що борг йому ОСОБА_3 повернений частково у сумі 21000,00 грн. на його банківський рахунок.

Зазначене не спростовано відповідачем, не заперечується, а тому є підтвердженням повернення частини грошових коштів за договором позики від 21.05.2012 року у сумі 21000,00 грн.

Щодо доводів апелянта відносно того, що він не писав розписку на підтвердження факту одержання грошей, про яку зазначено в договорі позики, який посвідчений нотаріально, то судова колегія зазначає.

Виконуючи вимоги ч.4 ст. 10 ЦПК України, за якою суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, суд апеляційної інстанції витребував від позивача оригінал розписки про отримання ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 48000,00 грн. (а.с.173-174).

Позивач не зміг надати вказану розписку, посилаючись на те, що вона ним втрачена (а.с. 188).

За нормами ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладений письмовий договір позики грошових коштів, який посвідчений нотаріально. Зі змісту договору вбачається, що позичальник отримав від позикодавця грошові кошти вказані в цьому договорі - 48000,00 грн. до підписання цього договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики - п.2 договору.

Судова колегія вважає, що втрата позикодавцем розписки не тягне за собою наслідків, які б давали підстави вважати, що договір позики є безгрошовим.

Позичальник ОСОБА_3 не оспорює договір позики з підстав його безгрошовості, а вважає договір позики недійсним з підстав введення його в оману та ніяким чином не заперечує повернення частини грошових коштів у сумі 21000,00 грн. за даним договором позики.

За нормами ст. 204 ЦК України правомірністю правочину є презумпція. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Таким чином, відсутність розписки за якою отримані грошові кошти, на момент стягнення грошових коштів, не дає підстави вважати, що грошові кошти не були отримані позикодавцем до підписання договору, про що зазначено в ч.2 п.1 договору.

В силу ст. 1047 ЦК України, написання розписки може підтверджувати укладання договору позики та його умов, відповідно яких, як уже зазначалося, грошові кошти були отримані позичальником до підписання договору позики, а тому в силу ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тобто до підписання цього договору. Сама по собі письмова форма договору позики, який ще й посвідчений нотаріально, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вирішуючи спір за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним з підстав введення в оману ОСОБА_3 відносно обставин, які мали суттєве значення, то судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновок суду ґрунтується на повному, всебічному дослідженні наданих сторонами доказів, а апеляційна скарга не містить будь-яких доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним судова колегія не вбачає.

Враховуючи наведені обставини, судова колегія дійшла висновку що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: