Справа № 462/3770/13 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3348/15 Доповідач в 2-й інстанції:Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 березня 2015 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи - Львівська міська рада, ОСОБА_3, про демонтаж самочинно встановленої металевої брами та бетонної огорожі, -

встановила:

В травні 2013 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи - Львівська міська рада, ОСОБА_3, про демонтаж самочинно встановленої металевої брами та бетонної огорожі.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач самовільно, без отримання дозвільних документів Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, встановила на землях комунальної власності міста біля будинку АДРЕСА_1 у м. Львові металеву браму і бетонну огорожу. На підставі висновку міжвідомчої комісії розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 14.08.2012 року відповідача зобов'язано демонтувати самочинно встановлену металеву браму і бетонну огорожу із збірно-розбірних конструкцій, довжиною 23,0 м, в термін до 20.09.2012 року, однак, в добровільному порядку зазначене розпорядження відповідач не виконала, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17 березня 2015 року позов задоволено частково. Судом постановлено зобов'язати ОСОБА_2демонтувати за власні кошти самочинно встановлені на землях комунальної власності міста біля будинку №75 металеву браму і елементи бетонної огорожі із збірно-розбірних конструкцій (секції і стовпці) та відновити металеву огорожу в межах земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 у м. Львові.

Рішення суду ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку. В апеляційні скарзі, посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вирішення спору без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Апелянт зазначає, що судом не вірно встановлено, що визнання факту самочинного влаштування огорожі визнається апелянтом в тому, що вона сплатила штраф. Апелянт стверджує, що встановила огорожу та браму на землі, яка виділена згідно рішення суду. Крім того зазначає, що судом не взято до уваги копію Схеми генерального плану забудови, на якій зображені лінії охоронної зони електропередач, з якої чітко видно, що огорожа і металева брама залишається в межах земельної ділянки виділеної апелянту. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради. ( а.с.156 - 160).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 на обґрунтування апеляційної скарги, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Однак вказане рішення суду цим вимогам процесуального Закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачу ОСОБА_2 і третій особі ОСОБА_3, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Львові. За даним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,06 га, а згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30.04.2003 року площа такої присадибної ділянки становить 610,16 кв.м. Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10-11.12.2003 року (а.с. 42-44) проведено реальний поділ будинку між співвласниками і встановлено порядок користування присадибною земельною ділянкою. Дані обставини встановлені рішенням суду і відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Судом встановлено також і те, що влітку 2012 року ОСОБА_2 встановила на землях комунальної власності міста замість металевої сітки бетонну огорожу із збірно-розбірних конструкцій, довжиною 23 м, зайнявши при цьому окрім ділянки, віднесеної до будинку, також земельну ділянку орієнтовною площею 0,0024 га., належну до земель громади м.Львова, що підтверджується актом ЛКП «Сяйво» від 09.10.2012 року (а.с. 14), листом Державної інспекції сільського господарства у Львівській області № 3322/3-18-8 від 12.09.2012 року (а.с. 83), фотографіями (а.с. 53, 54, 89), актом обстеження земельної ділянки №82 від 03.09.2012 р. та актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.09.2012 р. Управління з контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства у Львівській області (.с.163,164) та не заперечується самою ОСОБА_2, в тому числі в суді апеляційної інстанції, яка, даючи пояснення, підтвердила ту обставину, що спірна огорожа була зведення на земельній ділянці, віднесеної до комунальної власності в межах червоної лінії.

Частково задовольняючи позовні вимоги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо покладення на ОСОБА_2 обов'язку демонтувати за власні кошти самочинно встановлену на землях комунальної власності міста біля будинку №75 огорожу у вигляді елементів бетонної огорожі із збірно-розбірних конструкцій (секції і стовпці) та відновити металеву огорожу в межах земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 у м. Львові, суд, правильно встановивши фактичні обставини справи щодо самочинності зведення цієї огорожі відповідачем без отримання будь-яких погоджувальних документів та проектної документації , вірно виходив із правових норм, що регулюють спірні правовідносини, а саме: ч.2 ст.152 та ч.2 ст.212 ЗК України; Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835; Положення про порядок влаштування огорож у м.Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 834, давши цим обставинам належну правову оцінку у своєму рішенні.

При цьому судом було враховано, що більша частина спірної огорожі на час прийняття судом рішення вже була демонтована відповідачем ОСОБА_2 на виконання розпорядженням в.о. голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №636 від 22.08.2012 року «Про самочинне будівництво» (а.с.4).

В той же час, що стосується рішення суду про зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати встановлену нею біля будинку АДРЕСА_1 у м.Львові металеву браму, то таке колегія суддів вважає помилковим, уваленим без належного дослідження та оцінки доказів у справі, врахування фактичних обставин справи та невірним застосуванням норм матеріального права щодо регулювання правовідносин сторін в цій частині спору.

Зокрема, відповідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10-11.12.2003 року щодо реального поділу будинку АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_2, судом постановлено виділити у користування ОСОБА_4 і ОСОБА_2 земельні ділянки згідно варіанту №1 запропонованому у висновках судової будівельно-технічної експертизи по справі від 30.04.32003 року, відповідно до якого ОСОБА_2 слід облаштувати окремий захід(заїзд) на виділеній їй судом в користування земельній ділянці для обслуговування належної їй частин житлового будинкуАДРЕСА_1На виконання цього рішення суду ОСОБА_2 облаштувала заїзд до свого будинку та встановила металеву браму, яка знаходиться на межі виділеної їй в користування земельної ділянки.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що встановлення такої брами потребує погодження місцевих органів самоврядування та дотримання порядку, визначеного Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835 та може бути розцінено, як самочинне будівництво.

Окрім того, колегією суддів встановлено, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації №749 від 24.10.2012 р. «Про внесення змін в розпорядження Залізничної районної адміністрації від 22.08.2012 року№636 «Про самочинне будівництво, здійснене гр.ОСОБА_2.» змінено п.2 цього розпорядження, з якого фактично виключено вказівку на зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати металеву браму. (а.с.162).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про безпідставність як самих позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати металеву браму встановлену біля будинку АДРЕСА_1 у м.Львові так і оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2015 року в частині задоволення позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати металеву браму слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції, як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2015 року в частині задоволення позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати металеву браму скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 про зобов'язання демонтувати металеву браму встановлену біля будинку АДРЕСА_1 у м.Львові відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.