Справа № 780/111/14-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К.В.
Провадження № 22-ц/780/136/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л.А.
Категорія 18 05.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

при секретарі Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

встановила:

У грудні 2012 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, посвідчений 19.06.2010 року № 197 приватним нотаріусом ОСОБА_6 недійсним. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_5 була її невісткою, яка за життя зловживала алкогольними напоями і позивачці стало відомо про існування заповіту від імені ОСОБА_5 на ім'я сторонньої людини - ОСОБА_2 При цьому, позивачка зазначала, що безпосередньо перед смертю ОСОБА_5 повідомляла, що ніякого заповіту не складала. Підставами позову (з урахуванням уточнень підстав позову) позивачка зазначала порушення норм, зокрема, ст.ст. 203, 1233, 1234, 1248, ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2014 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5, яка зазначена в заповіті як «ОСОБА_5», на користь ОСОБА_2, посвідчений 19.06.2010 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 197. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на те, що заочне рішення є незаконним та підлягає скасуванню, у зв'язку з тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.06.2010 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено за реєстровим № 197 заповіт ОСОБА_5, яка зазначена в заповіті як «ОСОБА_5», на користь ОСОБА_2.

Згідно вказаного заповіту ОСОБА_5 все своє майно заповіла ОСОБА_2 (далі - Спірний заповіт).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.07.2010 року НОМЕР_1

У зв'язку з тим, що в Спірному заповіті допущено помилку в написанні прізвища спадкодавця, а саме написано «ОСОБА_5» рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2011 року у цивільній справі №20-58/2011р. за заявою ОСОБА_2 за участю заінтересованих осіб Васильківської міської Державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено факт належності ОСОБА_5 заповіту від 19.06.2010 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за номером 197 (а.с. 88-89).

Згідно висновку експерта № 266 від 24.12.2013 року у Спірному заповіті: 1) підпис виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою, 2) рукописний напис «ОСОБА_5» виконано не ОСОБА_5, а іншою особою, 3) підпис від імені ОСОБА_5 виконаний з наслідуванням підпису ОСОБА_5, 4) рукописний текст від імені ОСОБА_5 виконаний без наслідування почерку ОСОБА_5.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» п. 17 заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання

такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (в редакції, яка діяла на час посвідчення Спірного заповіту) заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця

народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи та висновку експерта №266 від 24.12.2013 року підпис в Спірному заповіті виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_5, а рукописний напис «ОСОБА_5» виконано не ОСОБА_5, а іншою особою без наслідування почерку ОСОБА_5.

Таким чином, враховуючи вказані обставини справи, та, проаналізувавши зазначені нормативно-правові акти, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Спірний заповіт не є особистим розпорядженням ОСОБА_5, оскільки нею не підписувався, а підписувався іншою особою, яка не мала на це права. Спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, що проявилося у порушенні вимог п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст. 1257 ЦК України. Спірний заповіт підписано особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності підписувати вказаний заповіт (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Спірний заповіт суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України), оскільки зміст Спірного заповіту полягає в тому, що невідома особа замість розпорядження ОСОБА_5 розпорядилася майном останньої на випадок її смерті.

Згідно вимог ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи зазначені норми, відповідач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надав апеляційному суду належних, допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у апеляційній скарзі, а саме - доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення, згідно вимог ст.309 ЦПК України.

Інших доводів, які б спростували законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

При таких обставинах колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2014 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: