Провадження № 2/200/4080/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_2) Дар?ї Сергіївни до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31.03.2006 р. між відповідачем та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №09.2/129-6, згідно якого позичальнику був наданий кредит окремими частинами (траншами), у межах максимального ліміту заборгованості до 3 000 000, 00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування ним та кінцевим терміном повернення до 30.03.2013 р.

Умови кредитування змінювались шляхом укладення додаткових угод до договору про надання відновлювальної кредитної лінії: додатковою угодою від 01.12.2006 р., якою збільшено ліміт максимальної заборгованості за кредитом до 5 700 000, 00 доларів США; додатковою угодою № 2 від 15.06.2007 р. збільшено ліміт максимальної заборгованості за кредитом з 15.06.2007 р. до 6 300 000,00 доларів США, з 17.12.2007 р. до 9 700 000,00 доларів США; додатковою угодою № 3 від 10.09.2008 р. встановлено ліміт максимальної заборгованості 9 700 000,00 доларів США; додатковою угодою № 4 від 15.10.2008 р. збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 13,5% річних, починаючи з 15.10.2008 року.

ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у звязку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором з ОСОБА_4Х та з позивача солідарно. Залучаючи ОСОБА_5, як солідарного боржника за кредитним договором банк послався на той факт, що в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки №3 від 31.03.2006 р.

Позивач стверджує, що вказаний договір поруки між нею та Банком не укладався і є підробкою. Тому позивач просить визнати договір поруки №3 від 31.03.2006 р., та додаткову угоду від 01.12.2006 р., додаткову угоду № 2 від 15.06.2007 року до нього недійсними. Свої вимоги позивач обґрунтовує Висновком почеркознавчої експертизи № 62/04-423 від 12.11.2012 р., яка була проведена згідно постанови заступника начальника СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області у кримінальній справі № 62121934 та Висновком № 2923-13 від 04 лютого 2014 р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали суду, відповідно до яких підписи від імені ОСОБА_5 в договорі поруки від 31.03.2006 р. та додатках до нього, виконані не ОСОБА_5, а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 31.03.2006 р. між відповідачем та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №09.2/129-6, згідно якого позичальнику був наданий кредит окремими частинами (траншами), у межах максимального ліміту заборгованості до 3 000 000, 00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування ним та кінцевим терміном повернення до 30.03.2013 р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком, між останнім, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки №3 від 31.03.2006 р., та 01.12.2006 р. і 15.06.2007 р. додаткову угоду і додаткову угоду № 2 до нього відповідно.

ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у звязку з чим, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором, в тому числі з позивача, як одного з поручителів.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Оспорюючи договір поруки від 31.03.2006 р. та додаткові угоди до нього, ОСОБА_5 посилається на те, що вона його не лише не підписувала, а й не укладала взагалі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо не укладання договору поруки з банком, позивач, реалізовуючи своє право захисту, як відповідач, при розгляді цивільної справи №403/1233/12, в якості доказу, послалась на Висновок судової експертизи № 2923-13 від 04 лютого 2014 р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, відповідно до якої підписи від імені ОСОБА_5 в Договорі поруки №3 від 31.03.2006 р. та додатках до нього виконані не ОСОБА_5, а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

Судова почеркознавча експертиза була проведена в рамках розгляду цивільної справи №403/1232/12 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №09.2/129-6 від 31.03.2006 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_3

Оригінал висновку вказаної експертизи, копія якого знаходиться в матеріалах справи №403/1232/12, був оглянутий та завірений судом 12.10.2015 року, за заявою представника позивача, в якості забезпечення доказів.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В п.1 ч.2 ст.11 ЦК України зазначено, що підставами для виникнення цивільних прав та обовязків зокрема є договори.

Оскільки вільного волевиявлення учасника Договору поруки №2 від 31.03.2006 р., ОСОБА_5 не було, вчинення даного правочину не відбулось між позивачем та відповідачем, а за відсутності такої умови, договір слід визнати недійсним.

Враховуючи, що позов про присудження сум з поручителя був предявлений банком в грудні 2009 року і відповідачі обрали пасивну форму заперечення проти позову, за ст. 128 ЦПК України, а строк позовної давності, відповідно до ст. 264 ЦК України, переривається лише шляхом предявлення позову, то добросовісність позивача у використанні способів самозахисту своїх охоронюваних законом інтересів, згідно ст. 19 ЦК України, та час розвязання судом спору про права вимоги банка до поручителів, має враховуватися судом як поважна причина пропуску строку позовної давності, який закінчився в грудні 2012 року. Таким чином, за наявності клопотання позивача, строк позовної давності, згідно із ч.5 ст.267 ЦК України, підлягає поновленню, а порушені права позивача захисту.

Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7,10,11,60,88,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 (ОСОБА_6) Дар?ї Сергіївни до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними - задовольнити.

ОСОБА_7 (ОСОБА_6) Дар?ї Сергіївни строк позовної давності.

Визнати недійсними Договір поруки №3 від 31.03.2006 року, Додаткову угоду від 01.12.2006 року до Договору поруки №3 від 31.03.2006 року, Додаткову угоду №2 від 15.06.2007 року до Договору поруки №2 від 31.03.2006 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (ОСОБА_6) Дар?ї Сергіївни.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його винесення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва