Справа № 369/9099/14 Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/780/59/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л.А.
Категорія 53 05.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

при секретарі Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

встановила:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його наступним. 14.02.1981 року він був зарахований на посаду інженера-технолога на ВО «Більшовик».

25 травня 1986 року при ВО «Більшовик» було створене спеціальне Конструкторське бюро - КБ-86, куди позивач був переведений 09.03.1989 року на посаду інженера-конструктора.

В подальшому зазначене конструкторське бюро неодноразово реорганізовувалось і в даний час називається ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння».

17 червня 2014 року позивача було звільнено з посади старшого комірника складу артилерійсько-стрілецького озброєння відділу озброєння та випробувань за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (Наказ № 165/к від 17.06.2014 р.).

Вказане звільнення позивач вважав незаконним та безпідставним, оскільки ним дійсно 05 червня 2014 року було написано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 17 червня 2014 року.

В подальшому позивач вирішив продовжити трудову діяльність на займаній посаді, про що в усній формі попередив керівництво ДП «КБ «Артилерійське озброєння».

В період часу з 11.06.2014 року по 10.07.2014 року позивач перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності.

11.07.2014 року позивач вийшов на роботу, для того, щоб документально підтвердити свої наміри працювати на займаній посаді, подав заяву, в якій просив заяву від 05.06.2014 року про звільнення з посади вважати недійсною.

Однак, позивача було повідомлено начальником відділу озброєння та випробувань, що він звільнений з займаної посади наказом від 17.06.2014 року, тобто під час його тимчасової непрацездатності, що суперечить закону.

При цьому з наказом позивач не був ознайомлений і трудова книжка йому також не видавалась. Копія наказу про його звільнення було надіслана позивачу від 28.07.2014 року і отримав він її лише 30.07.2014 року.

Тому позивач просив, поновити його на посаді старшого комірника складу артилерійсько-стрілецького озброєння відділу озброєння та випробувань Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння». Стягнути з останнього на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; 12 000,00 грн. як відшкодування моральних витрат та 120 грн. судового збору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на те, що судове рішення є незаконним, у зв'язку з тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу від 09.03.1989 року було переведено у відділ № 2 при заводі «Більшовик» на посаду конструктора.

Згідно Наказу Генерального директора ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» № 165/к від 17 червня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого комірника складу артилерійсько-стрілецького озброєння відділу озброєння та випробувань за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» п. 4 зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи та як зазначає сам позивач, копію наказу №165/к від 17 червня 2014 року про його звільнення він отримав 30 липня 2014 року, а позовну заяву про поновлення на роботі позивач подав до суду лише 08 вересня 2014 року.

Таким чином, враховуючи зазначені норми законів та обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у позовних вимогах, оскільки позивачем був пропущений місячний строк для звернення до суду, а доказів поважності причин пропуску зазначеного строку позивачем не надано. Причину пропуску строку позивач пояснював лише правовою необізнаністю.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи зазначені норми, позивач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надав апеляційному суду належних, допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у апеляційній скарзі, а саме - доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення, згідно вимог ст.309 ЦПК України.

Інших доводів, які б спростували законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

При таких обставинах колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: