АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Саліхова В.В.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 липня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про поділ майна подружжя,

встановила:

у квітні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного з відповідачем майна, а саме автомобіля «Daewoo Lanos», 2007р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за відповідачем, визнати даний автомобіля спільною частковою власністю подружжя та визнати за кожним право власності на Ѕ частину автомобіля.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 25 листопада 2000р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 10 серпня 2007р. ними був придбаний автомобіль«Daewoo Lanos», вартістю 56 843грн., який був зареєстрований на відповідача.

Позивач стверджувала, що 27 жовтня 2012р. відповідач був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України і в неї виникли труднощі у користуванні автомобілем, так як вона фактично позбавлена можливості користуватися автомобілем.

Рішенням суду від 1 липня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неврахування визнання позову відповідачем, а також порушення її права, як співвласника на вільне розпорядження своєю частиною автомобіля.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2000р., мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі договору купівлі-продажу від 9 серпня 2007р. ОСОБА_2 був

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10801/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
придбаний автомобіль «Daewoo Lanos», який був зареєстрований 10 серпня 2007р. відповідно

- 2 -

до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за відповідачем, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2011р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 2 КК України, та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з конфіскацію майна, яке належить йому на праві власності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір з приводу користування автомобілем, права позивача не порушені, тому не потребують судового захисту.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина друга даної норми визначає, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною другою даної норми передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, вказаними нормами матеріального права передбачено, що співвласники спільної сумісної власності можуть поділити його між собою, і кожний співвласник має право визначити свою частку у такій власності.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем у добровільному порядку не здійснено поділ спільного майна і відповідний договір укладений не був, що позбавляє можливості позивача зареєструвати своє право власності на частину майна.

Визнання відповідачем позовних вимог не свідчить про відсутність спору між сторонами, а також не є підтвердженням, що права позивача не порушуються, оскільки її право власності на частину спільного майна не зареєстровано у встановленому законом порядку, на що вона має право.

Також суд не врахував, що відповідач був засуджений і додатковою мірою покарання була визначена конфіскація всього належного йому майна, що також порушує право позивача на володіння та користування її частиною у спільній сумісні з відповідачем власності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для захисту порушених прав позивача, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

- 3 -

Згідно ч. 3 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час розгляду справи судом першої інстанції сторони не погоджували вартість спірного автомобіля, не було надано такого документу і апеляційному суду.

У п. 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки зазначені дії не були вчинені жодною стороною, реальна вартість спірного автомобіля на момент розгляду справи судом сторонами не підтверджена належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає можливим визначити ідеальні частки сторін у праві власності на автомобіль без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності.

Колегія суддів вважає, що провівши поділ автомобіля між сторонами та визначивши частки кожного співвласника у цьому майні, ухвалювати окреме рішення про визнання спірного автомобіля спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_2 потреби не має, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 липня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ частину автомобіля «Daewoo Lanos», 2007р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: