Справа № 780/23/15-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д.С.
Провадження № 22-ц/780/3329/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 30.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Коцюрби О.П.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 березня 2013 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 березня 2009 року він є власником 19/100 частин будинку №4 по вулиці Павленка в місті Ірпінь Київської області. На будинок №4 по вулиці Павленка в м.Ірпінь Київської області у позивача також виникло право на спадщину на 22/100 частини даного будинку після смерті його матері ОСОБА_5, але дану частину будинку до цього часу ще не оформив, а лише вступив в управління та володіння спадковим майном.

Крім того. позивачем було зазначено, що у 2011 році у нього було виявлене онкологічне захворювання і було призначене медичне лікування та проведена операція. Так як він досяг пенсійного віку і його пенсії не тільки не вистачало на оплатне лікування, але й на повноцінне харчування з урахуванням виявленого у нього захворювання, то матеріальну та моральну підтримку надавали знайомі.

Відповідачка ОСОБА_3, яка є також його знайомою, запропонувала йому свою допомогу, але з умовою, що він переоформить на неї частину належного йому будинку №4 по вулиці Павленка в місті Ірпінь Київської області. Позивач вказував, що оскільки на той час він потребував матеріальної та фізичної допомоги та стороннього догляду, то погодився безоплатно переоформити вже оформлену на його імя частини будинку №4 по вулиці Павленка в м.Ірпінь Київської області на імя відповідачки, оскільки вважав, що взамін відповідачка буде безоплатно забезпечувати його ліками, харчуванням та доглядати в разі необхідності.

28 серпня 2013 року у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вони оформили договір дарування 19/100 частин будинку №4 по вулиці Павленка в місті Ірпінь Київської області. Інші 22/100 частини даного будинку, на які у нього виникло право в порядку спадкування за законом після смерті матері, він залишив собі, так як вважав, що вони з відповідачкою будуть користуватись входом та верандою разом та вона буде також безоплатно допомагати йому, так як за станом здоровя він потребує такої допомоги. Але після підписання у приватного нотаріуса договору дарування 19/100 частин будинку №4 по вулиці Павленка в м.Ірпінь Київської області та отримання у нотаріуса оригіналу договору дарування, відповідачка жодного разу не цікавилась його станом здоровя, не надавала ніякої ні матеріальної, ні моральної допомоги, не допомагала йому продуктами харчування та ліками, хоча саме за це він підписав договір дарування належної йому частини будинку на її імя.

Позивач вважав, що договір дарування 19/100 частин будинку повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.229 ПК України, так як при його вчиненні він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

У договорі дарування, який був підписаний ним у приватного нотаріуса ОСОБА_4 хоча і вказано про розяснення їм ряду статей Цивільного кодексу України, але він як юридично необізнана людина не знав і не знає змісту кожної із вказаних в договорі статей і саме його необізнаність була використана відповідачкою. Оскільки він був впевнений, що після отримання відповідачкою від нього по договору дарування 19/100 частин належного йому будинку №4 по вулиці Павленка в м.Ірпінь Київської області відповідачка повинна була безоплатно забезпечувати його утримання та догляд у звязку з виявленим у нього захворюванням, то дана обставина свідчить про те, що він помилявся відносно природи укладеного між ними правочину, так як фактично мав на увазі договір довічного утримання.

У звязку з вищевикладеним просив визнати недійсним договір дарування 19/100 частин будинку №4 по вулиці Павленка в м.Ірпінь Київської області, укладений 28 серпня 2013року №1331 між ним (ОСОБА_2Я.) та ОСОБА_3 у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 С.І.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 28 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним і посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4

Зі змісту пункту 11 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався між сторонами договору, роз'яснені їм нотаріусом. Крім того, дарувальник стверджував (п.12 Договору), що дарування здійснено ним у відповідності до їхньої волі, без застосування фізичного чи психічного тиску .

Вищенаведене свідчить, що позивач, звернувшись до нотаріуса з проханням посвідчити угоду, бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання.

Відповідно до ст.717, ч.2 ст.719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 725 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим , визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Як зазначено в п.8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст.229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що посилання позивача, що він помилявся щодо характеру самої нотаріальної дії, вважаючи, що оформляє договір довічного утримання, не підтверджено будь-якими доказам.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір дарування спірної частини будинку було укладено ОСОБА_2 внаслідок помилки. Не підтвердили це і у судовому засіданні допитані свідки, так як вони не були присутніми під час укладення договору дарування, а відомості про наміри позивача їм відомо лише з його слів.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони мали повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договір не встановлював обдаровану вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Наявним є факт безоплатної передачі у власність частини будинку під час укладення договору.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що укладаючи спірний договір, він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою.

Доводи апелянта, які фактично зводяться до заперечень на позовну заяву, були перевірені судом першої інстанції та вмотивовано відхилені, з чим погоджується і колегія суддів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Суханова Є.М.

ОСОБА_6