У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Сидоренко І.О.

при секретарі - Рудь Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 8 Словянського міськрайонного суду Донецької області скаргу ОСОБА_1 на Постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» від 10.02.2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

До Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла скарга ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на Постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» від 10.02.2014 року. Дана заява мотивована тим, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 18807127 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2726, виданого 18.12.2009 року Калінінським районним судом м. Горлівки Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі ? частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. 25.03.2015 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження було встановлено, що 10.02.2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В даній Постанові зазначено, що борг станом на 01.01.2014 року становить 39553,12 грн. та накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_1

Вважає, що даний арешт накладено неправомірно, оскільки після винесення Рішення про стягнення аліментів він добровільно сплачував аліменти, про факт відкриття головним державним виконавцем ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві ОСОБА_3 виконавчого провадження № 18807127 йому не було відомо до травня 2014 року. Постанова про відкриття виконавчого провадження йому надіслана не була, виконавчий лист за місцем роботи не надсилався.

У травні 2014 року ОСОБА_1, отримав Довідку-розрахунок заборгованості по аліментам з ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, відповідно до якої заборгованість за три роки склала 39563,12 грн. 16.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на імя начальника ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, в якій попросив долучити до виконавчого провадження чеки, що підтверджують сплату аліментів у добровільному порядку, а також зробити довідку про перерахунок заборгованості та направити її за місцем роботи до бухгалтерії Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «САТ».

Відповідно до Постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4, винесеної після перерахунку заборгованості у виконавчому провадженні № 18807127 переплата станом на 04.07.2014 року склала 1558,07 грн.

Після здійснення перерахунку та надіслання виконавчого листа за місцем роботи всі відрахування аліментів здійснювалися бухгалтерією підприємства ОСОБА_2. Відрахування бухгалтерією здійснюються регулярно і в строк, що унеможливлює виникнення заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Однак, у державного виконавця були відсутні підстави для накладення арешту на майно, оскільки заборгованості по оплаті аліментів на момент винесення оскаржуваної постанови не було, державний виконавець не намагався встановити місце роботи ОСОБА_1 для звернення стягнення на заробітну плату. Сума заборгованості в розмірі 39563,12 грн. була нарахована державним виконавцем всупереч вимогам ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» не з фактично отриманого доходу, а з розрахунку середнього заробітку. Державний виконавець під час накладення арешту не повідомляв ОСОБА_1 про наявність суми заборгованості, не пропонував погасити її в добровільному порядку.

Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах».

Відповідно до ч. 5 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути звернуто стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Частиною 1 ст. 383 ЦПК України зазначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав і законних інтересів фізичних чи юридичних осіб».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» правом оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження наділені сторони та інші учасники виконавчого провадження.

Із тексту ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що зняття арешту у випадках незавершеного виконавчого провадження здійснюється лише за рішенням суду. У разі зняття арешту судом, заборону на його відчуження буде знято державним виконавцем.

Згідно з ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку».

Відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Про наявність оскаржуваної постанови заявнику стало відомо 25.03.2015 року при ознайомлені з матеріалами виконавчого провадження. ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Дніпровського районного суду м. Києва за місцем знаходження субєкта оскарження, однак його доводи про відсутність суду, який видав виконавчий документ були непереконливі. Посилаючись на розпорядження Голови Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14, яким роботу Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області припинено, у звязку з неможливістю здійснення правосуддя із-зі бойових дій, що відбуваються в районі розташування суду, а розгляд справ, підсудних Калінінському районному суду м. Горлівки Донецької області доручено Словянському міськрайонному суду Донецької області заявнику було рекомендовано звернутися до Словянського міськрайонного суду Донецької області.

Ухвала Апеляційного суду м. Києва отримана заявником 24.06.2015 року.

Просить суд прийняти скаргу до провадження, поновити строк оскарження, як пропущений з поважних причин, визнати неправомірною та скасувати Постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» від 10.02.2014 року по виконавчому провадженню № 18807127, зобовязати відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з майна та заборону на його відчуження.

В судове засіданні заявник ОСОБА_1 не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, скаргу підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити.

Держаний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції, будучи вдруге належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, для участі в судовому засіданні не зявився. Тому, приймаючи до уваги законодавче обмеження строку розгляду скарги, зазначеному у ч. 1 ст. 386 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути дану скаргу на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши надані заявником документи суд доходить до висновку, що дана заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 384 ЦПК України скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» у звязку з неможливістю здійснювати правосуддя окремими судами в районі проведення антитерористичної операції, підсудність цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим в районі проведення антитерористичної операції, підлягає визначенню головою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до Розпорядження Голови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року «Про визначення територіальної підсудності», розгляд цивільних справ, які підсудні Калінінському районному суду м. Горлівки Донецької області, визначено Словянському міськрайонному суду.

Отже, дана скарга підсудна Словянському міськрайонному суду.

Як видно з Ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року, заявник звертався з відповідною скаргою до Дніпровського районного суду м. Києва, однак його скарга на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві - повернута для подачі до належного суду.

Відповідно до Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, Ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року залишена без змін. Ухвала Апеляційного суду м. Києва отримана ОСОБА_1 24.06.2015 року. Тому, суд погоджується зі ствердженням ОСОБА_1 про те, що він не звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з даною скаргою на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві з поважних причин та доходить до висновку про необхідність поновлення строку для оскарження.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження № ВП 18807127 по виконанню виконавчого листа № 2-2726 від 18.12.2009 року Калінінського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментам по даному виконавчому листу, державним виконавцем проведений розрахунок заборгованості по аліментам, яка за період з квітня 2011 року по грудень 2013 року склала 39563,12 грн. Дана заборгованість нарахована виходячи з середньомісячної заробітної плати одного штатного працівника, наданої Головним управління статистики у м. Києві та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Дана сума заборгованості стала підставою для винесення державним виконавцем 10.02.2014 року Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою головним державним виконавцем Рибалко І.М. відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, при примусовому виконанні вищезазначеного виконавчого листа, накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1

Оцінюючи правомірність зазначеного розрахунку заборгованості по аліментам та вищенаведеної Постанови, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

Частиною 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому Сімейним Кодексом України.

Визначення за боргованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку регулюється статтею 195 Сімейного Кодексу України, яка говорить про те, що за боргованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення за боргованості, але працює на час визначення її розміру, за боргованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення за боргованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Заявником ОСОБА_1 надана суду довідка № 60 від 24 червня 2015 року, відповідно до якої він працює в ТОВ «Транспортна компанія «САТ» на посаді водія автотранспортних засобів з суміщенням посади експедитора транспортного відділу з 18 серпня 2009 року (Наказ про прийняття № К/241 від 18.08.2009 року) та на це час.

Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що з квітня 2011 року по грудень 2013 року, тобто в той період, за який державним виконавцем була нарахована заборгованість по аліментам, боржник ОСОБА_5 працював на ТОВ «Транспортна компанія «САТ», а тому заборгованість по аліментам повинна була нараховуватись виходячи з фактичного заробітку, отриманого за цей час.

Однак, як видно з вищезазначеної довідки-розрахунку заборгованості по аліментам, державним виконавцем нарахована заборгованість згідно середньомісячної заробітної плати одного штатного працівника, наданої Головним управлінням статистики у м. Києві, тобто виходячи з того, що платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості та на час визначення її розміру.

Дана обставина свідчить про невірність розрахунку по аліментам, та як наслідок про безпідставність накладення державним виконавцем арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Окрім того, відповідно до Постанови по виконавчому провадженню ВП № 18807127, даний виконавчий лист 07.07.2014 року був надісланий для виконання за місцем роботи боржника ОСОБА_6 до ТОВ «САТ» із зазначенням відомостей про те, що переплата по аліментам станом на 04.07.2014 року становить 1558,07 грн. Як видно з довідки про доходи, наданої ТОВ «ТК САТ» 10.03.2015 року за № 468, аліменти відраховуються із заробітної плати ОСОБА_1, починаючи з листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів) пенсії та стипендії боржника.

Як вже було встановлено в судовому засіданні, 07.07.2014 року даний виконавчий лист був надісланий для виконання за місцем праці боржника для стягнення аліментів з його заробітної плати, при цьому державним виконавцем визначено, що переплата по аліментам станом на 04.07.2014 року становить 1558,07 грн. Таким чином, суд доходить до висновку, що при надісланні виконавчого листа для виконання за місцем праці ОСОБА_1 ТОВ «САТ», державним виконавцем був зроблений перерахунок заборгованості по аліментам та встановлено, що станом на 04.07.2014 року заборгованість відсутня. Натомість, була встановлена наявність переплати в розмірі 1558,07 грн.

Однак, накладений державним виконавцем арешт на майно боржника ОСОБА_7, не знятий.

Частиною 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Тобто, виходячи з аналізу зазначених норма права, суд доходить до висновку, що дана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем винесена з метою подальшого звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1, для забезпечення реального виконання рішення суду.

Однак, як вже було встановлено в судовому засіданні, дане рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 виконується шляхом відрахування аліментів з заробітної плати боржника ОСОБА_1 за місцем його роботи ТОВ «САТ».

Таким чином, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини справи, а саме те, що розрахунок заборгованості по аліментам з квітня 2011 року по грудень 2013 року складений державним виконавцем всупереч вимогам ст. 195 Сімейного Кодексу України, оскільки державним виконавцем не було прийнято до уваги, що ОСОБА_1 в даний період працював на ТОВ «САТ»; в теперішній час ОСОБА_1 продовжує працювати на ТОВ «САТ» та з його заробітної плати провадиться відрахування аліментів; при надісланні виконавчого листа для виконання до ТОВ «САТ» державним виконавцем був зроблений перерахунок заборгованості по аліментам, внаслідок чого була встановлена наявність переплати в розмірі 1558,07 грн., - суд доходить до висновку про безпідставність арешту майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.

Частиною 3 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав і законних інтересів фізичних чи юридичних осіб. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку про необхідність задоволення вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. 383 ЦПК України, ст.ст. 6, 11, 12, 32, 57, 74, 82, Закону України Про виконавче провадження, суд

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для подачі скарги.

Визнати неправомірною та скасувати Постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.02.2014 року по виконавчому провадженню № 18807127.

Зобовязати відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт та заборону на його відчуження з майна, яке належить ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючому за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, накладений Постановою від 10.02.2014 року по виконавчому провадженню № 18807127.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення або протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_8