Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" на рішення Рівненського міського суду від 25 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 і ОСОБА_3; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

30 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство „Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ „Ощадбанк України" або Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 і ОСОБА_3; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Рівненського міського суду від 25 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ПАТ „Ощадбанк України" посилається на те, що наслідком ухвалення судового рішення у справах за позовом кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах виконавчого провадження відповідно до Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не є перехід права власності.

Вважав, що норми закону слід застосовувати суду лише в тому разі, якщо предметом позовних вимог є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем.

Покликаючись на ці обставини, а також на висновки Конституційного Суду України, що вказані в рішенні від 10 червня 2003 року № 11-рп/2003 у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 21 листопада 2001 р. № 2864-Ш (2864-14), позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив його скасувати, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог.

У поданих запереченнях відповідач, вважаючи оскаржуване рішення таким, що ґрунтується на вимогах закону, просить апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на час вирішення між сторонами спірних відносин діє Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", під унеможливлюючі для задоволення позову Банку ознаки якого підпадає предмет іпотеки, оскільки виступає як забезпечення кредитних зобов'язань відповідача, є місцем його постійного проживання, у його власності відсутнє інше нерухоме майно, а загальна площа квартири не перевищує допустиму зазначеним Законом площу.

В зв'язку з цим відмовлено і в задоволенні похідної вимоги - про виселення відповідачів зі спірної квартири.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як убачається, рішенням Рівненського міського суду від 13 жовтня 2014 року Публічному акціонерному товариству "Імексбанк" (далі - ПАТ "Імексбанк") відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1, ПАТ "Ощадбанк України", Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 3 грудня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ "Імексбанк" задоволено частково: рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недійсним іпотечного договору та зобов'язання вчинити певні дії скасовано й ухвалено нове рішення.

Визнано недійсним договір іпотеки від 27 червня 2007 року, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ "Ощадбанк України" щодо квартири АДРЕСА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 27 червня 2007 року.

Зобов'язано нотаріуса, який посвідчував оспорюваний договір, виключити з Державного реєстру іпотек запис №5225465 від 02.07.2007 року та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис №5217603 від 27.06.2007 року.

В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ПАТ "Ощадбанк" обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 27 червня 2007 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №274, за умовами якого позичальник отримав на споживчі цілі у Банку 69 130 доларів США з терміном повернення не пізніше 26 червня 2017 року зі сплатою 12, 5 % річних за користування кредитними коштами. Того ж числа зобов'язання відповідача забезпечено порукою ОСОБА_2, про що укладено договір поруки №274/1, та іпотекою трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальна площа 56, 5 кв.м., жила - 36, 4 кв.м., про що укладено іпотечний договір, реєстровий №1916, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с. 15-16).

В зв'язку із порушенням ОСОБА_1 кредитних зобов'язань Банк у вересні 2014 року звернувся до суду, де вимагав стягнути з відповідача шляхом звернення стягнення на зазначену квартиру як на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.06.2007 року, реєстровий №1916, з метою погашення 85 410, 87 доларів США заборгованості за кредитним договором №274 від 27.06.2007 року з визначенням способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; наданням права на подання і отримання необхідних для продажу документів; переданням на період реалізації предмета іпотеки в управління позивача.

Також ПАТ "Ощадбанк України" просив виселити зі зняттям з реєстрації всіх мешканців квартири АДРЕСА_1: ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частина 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" вказує, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Норми ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки іпотечний договір, який давав би ПАТ "Ощадбанк України" право звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнано недійсним згідно з рішенням суду, що набрало законної сили, тому в колегії суддів правових підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не вбачається.

Не можна погодитися і з похідними вимогами позивача про виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, оскільки позов про це ґрунтується на первісній вимозі - про звернення стягнення на предмет іпотек.

За таких обставин в задоволенні позову ПАТ "Ощадбанк України" до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 і ОСОБА_3; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення слід відмовити саме з тих підстав, що у позивача немає відповідного права матеріально-правової вимоги.

При вирішенні спірних відносин положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на увагу не заслуговують і застосованими не можуть бути.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову.

На підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 25 листопада 2014 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству „Державний ощадний банк України" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 і ОСОБА_3; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: