Справа №2-2035/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2010 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Бабаєвій З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Другої Одеської філії ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Другої Одеської філії ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення в суд, позивач вказувала, що 22 вересня 2008 року між ОСОБА_1 з одної сторони, та ПАТ АБ «Укргазбанк» з іншої сторони, був укладений кредитний договір за № 26/05, згідно якого відповідач шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позивача №26204798.840 надав ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 5000,00 доларів США на споживчі цілі.

Позивач в позові посилалась на ті обставини, що перед укладанням даного договору, вона попереджала представників ПАТ АБ «Укргазбанк» про те, що кредит їй потрібен на споживчі цілі і витрачати кошти вона буде в національній валюті України, оскільки не має доходу в іноземній валюті, тобто в доларах США.

За твердженнями ОСОБА_1, при укладанні кредитного договору, представники відповідача пояснили, що в умовах стабільності національної валюти України не має значення, чи зазначена в Договорі іноземна валюта чи національна валюта України. Тому, в момент укладання договору позивач вважала, що ці положення правочину не є завідомо їй невигідними, а також, що сторони договору не порушують закону та діють у повній відповідності до чинного законодавства України.

Але пізніше, позивач прийшла до висновку, що при укладенні вказаного кредитного договору відповідачем було порушено низку вимог закону, у звязку чим ОСОБА_1 і звернулась з даним позовом в суд.

Повноважний представник позивача у відкрите судове засідання зявилась, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити у повному обсязі.

Повноважний представник відповідача у відкрите судове засідання зявився, від імені та в інтересах товариства заперечував проти заявлених вимог, просив суд в задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення сторони позивача за суттю спору і підставами звернення в суд, сторони відповідача, що обґрунтовують невизнання заявлених вимог, дослідивши відповідні договори, надавши належну юридичну оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, проаналізувавши представлені письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що 22 вересня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», в особі начальника Управління продажів клієнтам малого та середнього бізнесу Другої Одеської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» з одної сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, був укладений Кредитний договір №26/05 (надалі за текстом Кредитний договір), згідно умов якого ОСОБА_1 був наданий кредит на споживчі цілі у розмірі 5000,00 доларів США, на строк з 22 вересня 2008 року по 21 вересня 2010 року із сплатою процентів за користування кредитом виходячи з 25,0% річних.

Разом з тим, 22 вересня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», в особі начальника Управління продажів клієнтам малого та середнього бізнесу Другої Одеської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» з одної сторони, ОСОБА_2 з другої сторони, та ОСОБА_1 з третьої сторони, був укладений Договір поруки (надалі за текстом Договір поруки), згідно умов якого поручитель ОСОБА_2 зобовязалась перед ВАТ АБ «Укргазбанк» відповідати всім своїм майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось, за виконання позичальником ОСОБА_1 зобовязань по Кредитному договору №26/05 від 22 вересня 2008 року.

Як встановив суд, відповідно до п.1.3 Статуту ПАТ АБ «Укргазбанк», затвердженого загальними зборами акціонерів від 21 січня 2010, протокол №1, погодженого Національним банком України, ПАТ АБ «Укргазбанк» є правонаступником ВАТ АБ «Укргазбанк».

Надаючи правову оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд звернув увагу на положення ст. 1054 ЦК України, згідно яких за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1049 ч.1 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Факт укладення Кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. До даного висновку суд приходить виходячи, з одного боку з факту надання банком грошових коштів ОСОБА_3 на умовах Кредитного договору у визначений правочином строк, а з іншого боку з факту звернення ОСОБА_1 до каси банку за отриманням грошових коштів та їх безпосереднього отримання, про що свідчить заява на видачу готівки №2 від 22 вересня 2008 року.

Разом з тим, суд звернув увагу на ті обставини, що в процесі добровільного виконання Кредитного договору позичальник ОСОБА_1 неодноразово користувалась послугами ВАТ АБ «Укргазбанк» щодо купівлі іноземної валюти за гривні з метою задоволення своїх потреб, які обумовлені необхідністю погашення заборгованості за кредитом в іноземній валюті, що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника за період з 01 січня 2008 року по 21 вересня 2010 року, а також квитанціями №91_23 від 20 березня 2009 року, №91_30 від 27 березня 2009 року, №92_22 від 08 квітня 2009 року, №91_22 від 17 квітня 2009 року.

З огляду на позицію сторони позивача, позичальник мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що встановлено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку ОСОБА_1 здійснено не було.

Таким чином, суд встановив, що сторони вчинили дії, які, з одного боку, засвідчують їх бажання укласти відповідний Кредитний договір, а з іншого спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх виконання.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги посилання сторони позивача щодо укладення Кредитного договору під впливом помилки, оскільки така позиція ОСОБА_1 спростовується матеріалами справи.

Як встановив суд, причиною виникнення спору у даній справі є те, що на думку сторони позивача видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсними кредитних договорів, у яких зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України.

Дійсно, як встановлює ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави Національного банку України. Втім, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, офіційного тлумачення цього положення Коституційним Судом України не надавалось.

В силу ст. 192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Разом з тим, згідно ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Але в той же час, ст. 192 ч.2 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А ст. 533 ч.3 ЦК України регламентує, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Як прямо передбачає ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної.

Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

В силу ст. 5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно ст. 5 ч.4 п.п.«в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Згідно ст. 44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України №200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового звязку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ст. 5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право ПАТ АБ «Укргазбанк» на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті.

Розглядаючи дану справу суд встановив, що Національним банком України було видано ПАТ АБ «Укргазбанк» Банківську ліцензію №123 від 22 червня 2009 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невідємною частиною ліцензії є Дозвіл №123-3 від 22 червня 2009 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ АБ «Укргазбанк» з валютними цінностями.

Але, за станом на момент розгляду даної справи, як і на момент укладення Кредитного договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства України, зокрема положень й вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, при укладенні та виконанні Кредитного договору, а посилання сторони позивача щодо невідповідності умов Кредитного договору законодавству України з підстав, повязаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Безумовно, згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Як встановлено в ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дійсно, згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Однак, в процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив обґрунтованих, передбачених законом підстав для задоволення відповідної базової вимоги сторони позивача щодо визнання недійсним Кредитного договору, що, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для задоволення похідних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним Договору поруки з тих підстав, що він укладений в забезпечення виконання зобовязань за недійсним кредитним договором, а також щодо застосування наслідків недійсності правочину.

У звязку із висновком суду щодо відмови у задоволенні відповідного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача з відповідача присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Другої Одеської філії ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, зобовязання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: