Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/1375/14-ц

Провадження №2/377/31/15

18 лютого 2015 року Славутицький міський суд Київської області у складі судді Орла А.С., при секретарі Прохоровій О.О., з участю:

представника позивача Алексенка В.Ю.,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи Сусло Т.І.,

прокурора Баталової В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Славутичі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, яка діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, співвідповідач - управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про виселення з жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку, -

УСТАНОВИВ:

11 грудня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі Позивач) звернулося до суду з вимогами виселити ОСОБА_2 (далі Відповідачка), малолітнього ОСОБА_5 (далі Дитина) з квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати Славутицький міський сектор управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_5.

Позивач зазначав, що 28.12.2010 р. уклав з ОСОБА_6 кредитний договір про надання кредиту на суму 150000 грн. строком до 28.12.2015 р., в забезпечення якого уклав з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_2 договір іпотеки від 28.12.2010 р., предметом якого є вказана квартира, що належить їм на праві спільної власності. На день укладення договору іпотеки відповідачка ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_5 значилися знятими з реєстрації у квартирі з 19.10.2010 р.. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору за позовом банку судом було звернуто стягнення на предмет іпотеки, що відповідно до ст.. 40 Закону України «Про іпотеку» є підставою для виселення всіх мешканців квартири в порядку, передбаченому ст.. 109 ЖК України. У подальшому йому стало відомо, що відповідачка разом з малолітнім сином без згоди позивача як іпотекодержателя всупереч договору іпотеки вселилися в квартиру, у зв'язку з чим вони підлягають виселенню в судовому порядку із зняттям з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Ухвалою від 25 січня 2015 року до участі у справі як співвідповідача залучено управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі Співвідповідач).

Відповідачкою подано заперечення проти позову, обмірковане тим, що право користування квартирою на час укладення договору іпотеки і на цей час має її малолітній син, у зв'язку з чим відповідно до вимоги ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.. 71 ЦК України необхідна була попередня згода органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки, за відсутності якої укладений договір є нікчемним згідно п. 1 ст. 224 ЦК України. У зв'язку з цим наслідком виселення дитини, яка має право користування квартирою, буде незаконне позбавлення її такого права.

Ухвалою від 3 лютого 2015 року за клопотанням відповідача до участі у справі в порядку ст.. 35 ЦПК України залучено орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області.

У судовому засіданні представник позивача пояснював, що перед укладенням кредитного договору та договору іпотеки позичальником та майновими поручителями було подано кредитні заявки та надано документи, які перевірялися представниками банку із складенням відповідних актів. Ними було підтверджено відсутність неповнолітніх дітей, які мають право користування предметом іпотеки. Тому не було підстав вимагати попередньої згоди органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки. Рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів, яке є підставою для виселення всіх мешканців. Однак після ухвалення судового рішення відповідач з малолітнім сином всупереч заборони, передбаченої договором іпотеки, без згоди банку вселилася в квартиру та зареєструвалася у ній. У зв'язку з цим вони підлягають виселенню в судовому порядку.

Відповідач і її представник позовні вимоги не визнали, стверджуючи, що право користування квартирою має малолітня дитина і в разі виселення вона буде позбавлена конституційного права на житло, оскільки іншого житла у неї не має, а батько дитини записаний зі слів матері. Представники банку знали про наявність у неї дитини, однак не вимагали письмової згоди органу опіки і піклування. Договір іпотеки був укладений без згоди органу опіки і піклування і є нікчемним, наслідки чого можуть бути застосовані судом.

Представник органу опіки і піклування позов не підтримала, пославшись на акт обстеження умов проживання дитини, позицію комісії з питань захисту прав дитини та висновок органу опіки і піклування про недоцільність виселення дитини та зняття її з реєстрації, оскільки вона буде позбавлена житла. Пояснила, що на час укладення договору іпотеки дитина фактично проживала у квартирі і мала право користування нею, тому для укладення цього договору необхідна була згода органу опіки і піклування.

На думку прокурора позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки договір іпотеки укладений без згоди органу опіки і піклування і дитина в разі виселення буде позбавлена житла, а зняття з реєстрації є наслідком виселення відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Співвідповідач свого представника до суду не направив без повідомлення причин, не скориставшись своїм правом брати участь у судовому засіданні.

Дослідивши докази, оглянувши матеріали цивільної справи № 377/1096/13, суд встановив, що рішенням Славутицького міського суду Київської області у зазначеній справі від 23 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року, що набрали законної сили, позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» за кредитним договором № 1683 від 28 грудня 2010 року в сумі 112683 гривні 46 копійок звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і належить ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності, шляхом проведення публічних торгів.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Доводи відповідача та його представника про наявність права дитини на користування жилим приміщенням на час укладення іпотечного договору і ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідність отримання попередньої згоди органу опіки і піклування на його укладення, нікчемність іпотечного договору внаслідок його укладення без попередньої згоди органу опіки і піклування були предметом перевірки суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2013 року, який дав їм відповідну оцінку в своїй ухвалі від 28 жовтня 2014 року, що набрала законної сили та відхилив апеляційну скаргу і залишив без змін рішення суду першої інстанції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу зазначені доводи відповідача та її представника виходять за межі предмета позову у справі, яка розглядається, у зв'язку з чим суд не дає їм оцінки і не бере до уваги.

З цієї ж підстави суд не бере до уваги аналогічні доводи представника органу опіки і піклування та думку прокурора.

При цьому суд виходить з того, що іпотечний договір не визнаний судом недійсним, його нікчемність судом не встановлена, він залишається дійсним, судове рішення суду першої інстанції та судове рішення суду апеляційної інстанції щодо цього рішення є чинними і обов'язковими до виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною третьою статті 47 Конституції України гарантовано неможливість примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР заборонено виселення із займаного жилого приміщення або обмеження у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають в ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

15 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_2 отримала лист позивача про виселення з квартири та зняття є реєстрації місця проживання, доказом чого є надані суду копія цього листа від 8 грудня 2014 року та копія повідомлення про вручення поштового відправлення. При цьому строк добровільного виселення у листі не вказаний. У цьому випадку строк добровільного виселення визначається ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР і становить один місяць з дня отримання листа.

У цей строк відповідачка з дитиною із спірної квартири добровільно не виселились, що нею в судовому засіданні не заперечувалось.

До числа наймачів та членів їх сімей, умови виселення яких передбачені ч. 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», відповідачка з дитиною не належить.

Як вбачається з наданих суду копій актів опису і арешту нерухомого майна, державним виконавцем при виконанні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюються виконавчі дії.

Відповідно до п. 4.5.9. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Отже наявність зареєстрованого у спірній квартирі місця проживання дитини відповідачки є перешкодою для передачі державним виконавцем на реалізацію предмета іпотеки, на яке звернуто стягнення за рішенням суду, тобто перешкодою для його виконання.

Виходячи з викладеного, суд погоджується з тим, що вимога позивача про виселення відповідачки та її малолітнього сина із спірної квартири є правомірною і необхідною для забезпечення виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вона ґрунтується на вимогах закону та наданих доказах.

Доводи представника відповідача про неможливість виселення відповідачки з сином без надання іншого жилого приміщення не ґрунтуються на положеннях закону.

Так, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, яка не допускає виселення без одночасного надання іншого жилого приміщення, встановлює виняток при виселенні громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, придбані за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою.

У такому випадку згідно ч. 4 цієї статті виселення громадян є підставою для надання їм жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст.. 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки.

Виходячи зі змісту цієї норми, питання про надання жилого приміщення з фонду житла для тимчасового проживання має вирішуватися після набрання законної сили рішення суду про виселення на стадії його виконання.

Таким чином, незважаючи на те, що спірна квартира не була придбана за рахунок кредиту, однак є предметом іпотеки, що забезпечує повернення кредиту з іншим цільовим призначенням, підстав для прийняття судового рішення про виселення відповідачки з малолітнім сином з одночасним наданням іншого жилого приміщення законом не передбачено.

Висновок органу опіки і піклування про недоцільність виселення відповідачки з малолітнім сином з огляду на запобігання дитячої безпритульності не ґрунтується на правильному розумінні та застосуванні норм права, які регулюють спірні відносини, оскільки забезпечення належних житлових умов дітей є обов'язком їх батьків, а завданням органу опіки і піклування є своєчасне вжиття заходів до запобігання невиконання батьками цих обов'язків або зловживання ними своїми правами на шкоду правам їх дітей.

Беручи до уваги зазначене, суд вважає, що заперечення відповідача та її представника не спростовують позову в частині вимоги про виселення відповідачки та її малолітнього сина і не можуть бути підставою для відмови у її задоволенні.

Поряд з цим, суд погоджується з думкою прокурора про безпідставність вимоги позивача про зобов'язання Славутицького міського сектору управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти з реєстраційного обліку відповідачку та її малолітнього сина з огляду на таке.

Підстави для зняття з реєстрації місця проживання передбачені у ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Цими підставами, зокрема, є: заява особи або її законного представника; судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування жилим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання особи без її згоди є наслідком ухвалення судового рішення про її виселення, яке набрало законної сили.

Підстав для ухвалення в такому випадку ще й судового рішення про зняття особи з реєстрації місця проживання законом не передбачено.

На підставі викладеного позов підлягає частковому задоволенню.

У цьому випадку за правилом ст.. 88 ЦПК України судові витрати позивача по оплаті судового збору на загальну суму 487 грн. 20 коп. відшкодовуються йому в частині, пропорційній розміру задоволених вимог, що становить 243 грн. 60 коп..

Керуючись ст.. 3, 15, 114, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2, її малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати на суму 243 гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене сторонами та іншими особами, які брали участь у справі, до апеляційного суду Київської області. Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - у той же строк з дня одержання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі складено 20 лютого 2015 року.

Суддя А. С. Орел