18.06.2015 Справа № 363/641/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Підкурганного В.В.

при секретарі Слободенюк Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка в тому числі діє і в інтересах ОСОБА_3, Вишгородського районного відділу ДМС України в Київській області, третя особа Служба у справах дітей та сімї про виселення, зняття з реєстрації та зобовязання не чинити перешкод,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у якому просили виселити ОСОБА_1 з кімнати № 43 у м. Вишгород, проспект Шевченка, 6 у звязку з наявною заборгованістю за житлово-комунальні послуги понад три місяці, з наданням іншого житлового приміщення; зобовязати ОСОБА_1 знятися з реєстрації за адресою м. Вишгород, пр.-т. Шевченка, 6 кім. 43; вселити ОСОБА_1 до кімнати № 44 у м. Вишгород, пр.-т. Шевченка, 6; зобовязати ОСОБА_1 зареєструватися за місцем проживання, а саме за адресою: м. Вишгород, пр.-т. Шевченка, 6; зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у заселенні до кімнати № 44.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що гуртожиток по проспекту Шевченка, 6 у м. Вишгороді Київської області належить до спільної комунальної власності територіальних громад, сіл, селища міста Вишгородського району та перебуває на балансі і в управлінні ВРКП «Комунальник». ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були заселені до гуртожитку відповідно до ордеру № 904 від 12 серпня 1994 року, виданий ВАТ «Карат» в кімнату № 44. Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_1

На даний час ОСОБА_1 проживає у кімнаті № 43 зазначеного гуртожитку, однак ні ордеру ні договору на проживання у даній кімнаті не має.

Станом на 31 грудня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги становила 5 883 грн. 59 коп.

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти позову заперечувала, стверджуючі що у кімнаті № 43 гуртожитку вона проживає на законних на це підставах, крім того зазначала що договір на проживання в зазначеній кімнаті укладався.

ОСОБА_2 в свою чергу в судовому засіданні також заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_3 та представник Вишгородського районного відділу ДМС України у Київській області в судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки не відомі.

Представник третьої особи в судовому засідання покладалася на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ВАТ «Карат» видало відповідачу ОСОБА_1 ордер від 12 серпня 1994 року за № 904 на житлову площу в гуртожитку, згідно даного ордеру відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були заселені до кімнати № 44 гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Вишгород, просп. Шевченка, 6 Вишгородського району Київської області.

20 квітня 2005 року між ВРКП «Комунальник» та ОСОБА_2 був укладений договір на проживання в гуртожитку № 30, згідно якого останній було надано в строкове платне користування кімнату в гуртожитку № 44, терміном на один рік з моменту підписання зазначеного договору (а.с. 10).

Рішення Вишгородської районної ради Київської області від 8 жовтня 2009 року № 392-26-V було затверджено «Положення про гуртожиток спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міста Вишгородського району» (а.с. 15).

Згідно розрахунку та попередження станом з січня 2014 року по грудень 2014 року у ОСОБА_1 перед позивачем виникла заборгованість за проживання у гуртожитку у кімнаті № 43 за комунальні послуги у розмірі 5 883 грн. 59 коп.

Згідно розрахунку та попередження станом з січня 2014 року по грудень 2014 року у ОСОБА_2 перед позивачем виникла заборгованість за проживання у гуртожитку у кімнаті № 44 за комунальні послуги у розмірі 18 425 грн. 67 коп.

З довідки про склад сімї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 9 грудня 2004 року № 70 виданої ВРКП «Комунальник» вбачається що, за адресою: м. Вишгород, пр.-т. Шевченка, 6 кім. № 44 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3

7 жовтня 2009 року між ВРКП «Комунальник» та ОСОБА_1 був укладений договір на проживання в гуртожитку № 28, згідно якого останній було надано в строкове платне користування кімнату в гуртожитку № 43, терміном на один рік з моменту підписання зазначеного договору, а 20 квітня 2005 року аналогічний договір за № 30 було укладено із ОСОБА_4 на проживання у кімнаті за № 44 (а.с. ).

З довідки від 14 лютого 2011 року № 1 виданої ВАТ «Карат» вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працювала на вишгородському дослідному заводі «Карат» вихователькою дитсадка з 12 травня 1987 року. З 25 серпня 1994 року переведена ученицею слюсаря-складальника р/а в цех № 11, а 15 березня 1999 року була звільнена з роботи за скороченням чисельності пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звернувшись до суду позивач зазначив, що достатніми підставами для задоволення позову, на його думку, є заборгованість по оплаті за проживання у гуртожитку та по оплаті комунальних послуг.

Відповідно до статті 132 ЖК України, яка безпосередньо врегульовує питання виселення із гуртожитку, передбачено наступне.

Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

З аналізу зазначеної норми закону, вбачається, що жодна із підстав не може бути застосована до відповідача у справі. Тому, у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_1 суд відмовляє.

Крім того, поза увагою позивача, залишилася та обставина, що 7 жовтня 2009 року Вишгородське районне комунальне підприємство «Комунальник» та ОСОБА_5 уклали договір № 28 на проживання в гуртожитку, а саме в кімнаті № 43. А 20 квітня 2005 року аналогічний договір за № 30 було укладено із ОСОБА_4 на проживання у кімнаті за № 44.

Зазначені договори є чинними на час розгляду справи у суді.

З урахуванням викладеного, логічною та послідовною є позиція суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині зобовязання ОСОБА_1 знятися із реєстрації в кімнаті 43 у гуртожитку по пр-ту. Шевченка, 6, вселення останньої до кімнати за № 44 за тією ж адресою та її зобовязання щодо реєстрації у м. Вишгороді по пр-ту. Шевченка, 6.

Крім того, з примірнику паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона й так зареєстрована по пр-ту. Шевченка, 6 у м. Вишгороді

Також, суд звертає увагу, що питання такого характеру вирішуються у відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за наявності для того визначених законом підстав.

В супереч вимогам статті 60 ЦПК України, доказів про створення перешкод з боку ОСОБА_4 щодо вселення ОСОБА_5 у кімнату № 44 суду не надано, тому і в цій частині позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, на переконання суду, із врахуванням встановлених судом фактичних обставин по справі, досліджених у судовому засіданні доказів, визначених судом норм матеріального і процесуального права, що врегульовують правовідносини між сторонами по справі, суд приходить до висновку що позов є таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка в тому числі діє і в інтересах ОСОБА_3, Вишгородського районного відділу ДМС України в Київській області, третя особа Служба у справах дітей та сімї про виселення, зняття з реєстрації та зобовязання не чинити перешкод - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в строки і в порядку, визначені статтями 294 та 296 ЦПК України, відповідно.

Суддя