Справа № 645/8603/14-ц
Провадження № 2/645/244/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 лютого 2015 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Федорової О.В.,

за участю секретарів судового засідання - Ляхової І.Ю., Петленко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету справу на стороні відповідачів - Харківська міська рада

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету справу на стороні відповідачів - Харківська міська рада, в якому просила суд: зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачів відновити до первісного стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, тобто прибрати всі свої речі та сміття, засипати вигрібну яму та прибрати своє накриття; стягнути солідарно з відповідачів відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Сталінського районного суду м. Харкова від 18 квітня 1946 року ОСОБА_4 у спадок перейшла 1/4 частина домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «А1», сіней літ. «А», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «В», паркану № 1, 2, 3, присадибної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Рішення Виконкому Московської районної ради м. Харкова від 17 січня 1967 року за № 12/34 «Про розділ домоволодіння АДРЕСА_1», позивачеві було виділено у власність самостійне домоволодіння, а саме: 1/4 частина домоволодіння площею 243 кв.м та розташованими на ній будівлями, житловий будинок літ. «А1», сіни літ. «А», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», паркан №1,2, 3, із присвоєнням адреси: АДРЕСА_1. Позивач наголосила, що через сімейні обставини вона була вимушена переїхати із м. Харкова, проте постійно навідувалась до власного домоволодіння. Та, одного разу, приїхавши до м. Харкова, свого будинку не знайшла. Відповідачі повідомили, що він зруйнувався та будівельне сміття було ними вивезено. Позивач стверджує, що на місті її будинку відповідачі збудували вигрібну яму, зруйнували її хвіртку та поставили свої залізні ворота.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2010 року за ОСОБА_1 визнано право користування земельною ділянкою площею 243 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, але користуватись земельною ділянкою позивач позбавлена можливості, через те, що відповідачі, яким належить 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1, 3, зайняли все подвір'я, яке було до його розподілу, тобто об'єднали два домоволодінняНОМЕР_1 та НОМЕР_2.

З метою доступу до своєї земельної ділянки позивач у 2013 році встановила хвіртку, також на початку червня 2014 року поставила садовий будинок, але відповідачі заварили її хвіртку електрозварюванням, про що було складено відповідні протоколи про адміністративне правопорушення.

Позивач наголосила, що вказаними діями відповідачів їй були спричинені моральні страждання, які вона оцінює у 50000 грн.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Позивач та її представник ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась, 06.02.2015 року подала до суду заяву (вхідний № 3601), в якій просила розглянути справу за її відсутності та зазначила, що вона не є належним відповідачем у даній справі, оскільки вона разом із дочкою ОСОБА_3 проживає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів (документів), з яких можна визначити стосовно якої саме земельної ділянки пред'явлено позов, які її межі, площа та конфігурація, оскільки згідно норм діючого законодавства умовою правомірності користування земельною ділянкою є її відведення в натурі та встановлення меж на місцевості з подальшим виготовленням технічної документації. Також, зазначили, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження існування встановлених меж між домоволодіннями. Також, вважають недоведеним той факт, що спірна частина земельної ділянки, входить до складу земельної ділянки площею 243 кв.м., право користування якою рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26.02.2010 року визнано за позивачем. Також, відповідач та її представник вважають безпідставними посилання позивача про порушення права користування спірною земельною ділянкою з боку відповідачів, шляхом заварювання останніми вхідної хвіртки, з огляду на те, що такі дії другого відповідача були реакцією на бездіяльність правоохоронних органів, до яких остання неодноразово зверталась з вимогою захистити свою власність від позивача та інших осіб, які вільно пересувались в межах належного їй домоволодіння, пиячили, смітили та псували майно останньої. Крім того, відповідач та її представник вважають безпідставною вимогу позивача про зобов'язання відповідачів відновити до первісного стану земельну ділянку шляхом прибирання своїх речей та сміття, засипати вигрібну яму та прибрати накриття, оскільки вона не підтверджена жодними доказами, які могли б свідчити про те, що теперішній стан земельної ділянки є результатом дій саме відповідачів. Також, відповідач вважає вимогу позивача про стягнення моральної шкоди безпідставною та недоведеною, оскільки позивачем не подано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди саме протиправними діями відповідачів.

Третя особа правом на участь представника у судовому засіданні не скористалась, причину неявки не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки, ухвали суду, копії позовної заяви з додатками за адресою Харківської міської ради, та поштове повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, другого відповідача та їх представників, суд встановив наступне.

Судовим розглядом встановлено, що не заперечувалось сторонами у справі, що рішенням Сталінського районного суду м. Харкова від 18 квітня 1946 року за позивачем по справі визнано право власності на 1/4 частину домоволодіння, що складається з реальної долі за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням № 12/34 від 17 січня 1967 року виконкому Московського районної ради депутатів трудящих, на підставі висновку Харківського міськ. БТІ № 7589 від 02 січня 1967 року, домоволодіння по АДРЕСА_1, розподілено на два самостійних домоволодіння наступним чином:

- виділено 3/4 частини домоволодіння, що належить ОСОБА_8, в самостійне домоволодіння з площею земельної ділянки 554 кв.м. та розташованим будівлями: житловий будинок літ. «А-1», сіни літ. «а», ганок літ. «а І», сараї літ. «В» та «Г», вбиральня літ. «Ж», льох літ. «К», паркан № 2, з присвоєнням юридичної адреси: АДРЕСА_1;

- виділено 1/4 частину домоволодіння, що належить ОСОБА_4, в самостійне домоволодіння з площею земельної ділянки 243 кв.м. та розташованими будівлями: житловий будинок літ. «Б-1», сіни літ. «б», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «З», паркан № 1 з присвоєнням юридичної адреси: АДРЕСА_1.

Крім того, вказаним рішенням зобов'язано райжитуправління видати свідоцтва про право особистої власності на ціле домоволодіння кожному.

Проте, судом встановлено та не заперечувалось позивачкою, що свідоцтво про право власності на домоволодіння нею отримано не було, а згодом усі будівлі на земельній ділянці площею 243 кв.м. по АДРЕСА_1 були зруйновані.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2010 року за ОСОБА_1 визнано право користування земельною ділянкою площею 243 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Згідно з ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

За змістом ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України з земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, визначено, що межові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками, про що складається відповідний акт. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Всупереч вищенаведених норм, позивачем ОСОБА_1 не надано суду Акту про встановлення межі та межових знаків, які є складовою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж переданої їй у користування земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України суд повинен встановити та зазначити в рішенні факти та відповідні їм правовідносини, наявність порушення прав і свобод, за захистом яких спрямоване звернення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надана Постанова Адміністративної комісії Фрунзенського району № 313 по справі про адміністративне правопорушення від 01.10.2014 року, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді попередження. Зі змісту вказаної Постанови вбачається, що 28.08.2014 року о 08:30 ОСОБА_3 самовільно заварила калитку за адресою: АДРЕСА_2 та своїми діями скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ст. 186 КУпАП.

Також, позивачем надана Постанова Адміністративної комісії Фрунзенського району № 312 по справі про адміністративне правопорушення від 01.10.2014 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 26.06.2014 року самовільно заварила вхідну калитку до території земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, та своїми діями скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ст. 186 КУпАП. Разом з тим, враховуючи те, що адміністративний протокол відносно ОСОБА_3 надійшов до адміністративної комісії з порушенням строків для притягнення до адміністративної відповідальності правопорушника, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст. 186 КУпАП закрито у зв'язку з закінченням строку притягнення її до адміністративної відповідальності.

Згідно висновку перевірки за фактом звернення гр. ОСОБА_1, наданого начальником Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 12.12.2014 року у Постанові Адміністративної комісії Фрунзенського району № 313 по справі про адміністративне правопорушення від 01.10.2014 року, допущено помилку, а саме: невірно вказано адресу місця скоєння правопорушення: АДРЕСА_2 замість АДРЕСА_1, яку виправити не виявилося можливим (а.с. 90-91).

У судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 не заперечувалося того факту, що нею дійсно було заварено вхідну хвіртку, оскільки через неї до подвір'я відповідача заходили невідомі особи, які вільно пересувались в межах належного їй домоволодіння, пиячили, смітили та псували майно відповідачів, у зв'язку з чим відповідач неодноразово зверталась із відповідними заявами до правоохоронних органів (а.с. 101-103).

Разом з тим, позивачем заявлено позовні вимоги про зобов'язання відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідачів відновити до первісного стану вказану земельну ділянку, тобто прибрати всі свої речі та сміття, засипати вигрібну яму та прибрати своє накриття.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте позивачем не доведено, що її права були порушені відповідачами, а саме: не надано належних доказів на підтвердження того, що саме на земельній ділянці площею 243 кв.м. по АДРЕСА_1, право користування якою визнано за позивачем рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.02.2010 року, розташовані речі відповідачів, вигрібна яма, сміття, та встановлене відповідачами накриття.

Обґрунтовуючи свій позов позивач надала докази на підтвердження заварювання відповідачами вхідної хвіртки, встановленої нею, проте ОСОБА_1 не заявлено позовної вимоги щодо вказаної обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити позивачеві перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідачів відновити до первісного стану вказану земельну ділянку, тобто прибрати всі свої речі та сміття, засипати вигрібну яму та прибрати своє накриття.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у сумі 50000 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Поняття моральної шкоди визначено ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із відповідними змінами та доповненнями, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем на виконання ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження вимог щодо відшкодування на її користь моральної шкоди.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету справу на стороні відповідачів - Харківська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволеня.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Фрунзенський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Федорова О.В.