н/п 2/490/3168/2015 Справа № 490/4621/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1,

при секретарі ОСОБА_2,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ ОТП Банк про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, -

встановив:

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача , в якому просив визнати недійсним Кредитний договір № ML 401/028/2007 , укладений між ним та ЗАТ ОТП Банк , та , як наслідок недійсності основного зобовязання, просив визнати недійсним і Договір іпотеки № PCL-401/057/2007 від 13 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі № 2318, за яким він передав в іпотеку банку в забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договром трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що працівник банку ввели його в оману щодо суттєвих умов кредитного договору , а саме , що отримання кредиту у валюті кредитування швейцарських франках є дешевшим в обслуговування та найнижчим за процентною ставкою, ніж в гривні чи доларах США, до того ж швейцарський франк є більш стабільною світовою валютою. Після підписання оспорюваного кредитного договору, працівники банку пояснюючи, що немає в наявності валюти кредитування швейцарського франку, примусив його підписати додатковий договір , яким банк конвертує отриману суму кредиту в іншу валюту долари США . Таким чином, отримання суми кредиту відбулося саме у розмірі 50 200 доларів США, що було еквівалентно на той час 61 000 швейцарських франків. Проте, якщо переводити ці валюти у гривню, то отримана сума в гривнях стала на 2690 грн меншою при конвертації доларів США у гривню, ніж при конвертацівї швейцарських франків.

На тепершінй час він сплатив на користь банку в загальній сумі 476 700 грн , які банк самостійно переводив у швейцарські франки за курсом, чинним на час внесення чергового платежу, що дорівнює 60 584 швейцарських франки, тоді як отримав лише 253 510 грн.

За наведеного, відповідач при укладенні кредитний договір порушив вимоги ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів , а саме не повідомив позичальника про повну інформацію щодо умов та правил сплати платежів та сукупної вартості кредиту. Адже офіційний курс гривні до швейцарського франка порівняно з 13.07.2007 року збільшився з 4,20 грн до 22,6015 грн за франк, проте при підписанні договору позивач не доручав банку купувати швейцарськи ффранки від його імені при сплаті чергоих платежів в гривні.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позовній заяві підстав. Наполягала на застосуванні до спірних правовідносин і ст. 230 ЦК України.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, неодноразово повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

13 липня 2007 р. між ЗАТ ОТП Банк (правонаступником прав і обовязків якого є ПАТ ОТП Банк) та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір № ML 401/028/2007 , за яким останній отримує в кредит у банку 61 000 швейцарських франків на купівлю нерухомого майна під 4,49 % рійчних строком до 13 липня 2027 року зі щомісячною сплатою 254,17 швейцарських франків плюс сума нарахованихї процентів на дату платежу.

Відповідно до п.1.11 цього Договру, усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в тсроки та на умовах , встановлених цим Договром. У випадку відсутиності чи недостатності у позичальника коштів для здійснення платежів у валюті кредитування Банк має право здійснити конвертаційну операцію за рахунок коштів позичальника в інших валютах відповідно чинного законодавства за існуючими тарифами банку. Банк має право на свій власний розсуд прийняти виконання боргових зобовязань , що повинні бути виконані у певній валюті у іншій вільноконвертованій валюті. Якщо у позичальника не буде можливості виконати боргові зобовязання у валюті кредиту, ползичальник повинен запропонувати банку виконання своїх зобовязань в іншій вільноконвертованій валюті.

Підписанням цього Договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами Банку та обов'язковими платежами.

Того ж дня між сторонами укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки № PCL-401/057/2007 , посвідчений приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі № 2318, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ЗАТ ОТП Банк в забезпечення виконання своїх зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

13 липня 2007 року між тими самим сторонами укладено Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку № 2620 9 101750420 в іноземній та національній валюті для фізичних осіб з Додатковою угодою, за якими на період дії вищевказаного кредитного договору банк здійснює розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку Клієнта ( ОСОБА_4В.), в тому числі і за швейцарським франками.

Як вбачається з Заяви на видачу готівки № 3 від 13 липня 2007 року, на рахунок № 2620 9 101750420 отримувач ОСОБА_4 отримав 50 200 доларів США , що еквівалентно у гривнях 253 510 грн.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи квитанцій , ОСОБА_4 протягом усього часу дії кредитного договру, включно по березень 2015 року, вносив на свій поточний рахунок кошгти на погашення кредиту в гивнях, які конвертувалися банком у швейцарські франки за поточним курсом валют.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Договір підписаний позивачем без будь-яких застережень.Як підтверджується матеріалами справи, про що пояснив в судовому засіданні іпредставник позивача, ОСОБА_4 повністю виконував умови договору протягом майже 8-ми років , що свдчить про чітке усвідомлення позивачем умов договору та його наслідків .

Посилання позивача відповідачем недотримання відповідачем положень ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, спростовується матеріалами справи та поясненнями предстаника позивача при розгляді справи та текстом самої позовної заяви , а саме щодо свідомого обрання ним валюти кредитування швейцарського франку через зменшену відсоткову ставку порівняно з гривневим, і як наслідок необхідність сплати коштів на погашення кредиту у валюті караїни проживання з подальшою конвертацію.

Отже, твердження в позовній заяві про невідповідність оспорюваного договору ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме невиконанням банком вимог ст.. 11 стосовно письмового ознайомлення з умовами кредитування, що призвело до неотримання необхідної та доступної інформації про кредит, що мала забезпечити можливість свідомого та компетентного вибору позичальника не відповідає меті та змісту дій позивача щодо укладання та виконання умов кредитного договору, таке є усталеною підприємницькою практикою в галузі кредитування.

Крім того, наслідком порушення вимог ст. 11 цього Закону, передбачено застосування відповідальності, встановленої ст.. 15 та 23 цього Закону. Але ч. 7 ст.. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачає лише право споживача у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей - розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Підстав для визнання такого договору недійсним норми Закону України "Про захист прав споживачів" не встановлюють.

Таким чином, зміст спірної угоди свідчить, що вона укладена з додержанням вимог цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті не суперечить нормам ч.2 ст. 524ЦК України.

На підставі викладеного, у відповідності зі ст. ст. 203, 215, 509, 526, 543, 548, 554, 610, 611, 1054-1055 ЦК України, ст.. 11,15 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд дійшов висновку, що кредитний договір відповідає вимогам діючого законодавство щодо порядку його укладення та змісту.

Тому, суд вважає, що немає правових підстав для задоволення вимог позову про визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, нормативним обґрунтуванням позову є стаття 230 ЦК України, оскільки при укладанні кредитного договору мало місце введення в оману позичальника щодо прав та обов'язків сторін. Позивач зазначив, що отримуючи кредитні кошти в швейцарських франках, під впливом працівників банку , повірив їм щодо можливості зменшити свої витрати на обслуговування кредиту, що у свою чергу вплинуло на його волевиявлення, адже якби вона знав, що не зможе вносити платежі у валюті кредитування, що кошти йому перерахують в доларах, і що курс франка значно зросте відносно української гривні , договір не був би укладений.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК України обставини, які мають істотне значення для визнання правочину таким, що вчинений під впливом обману, стосуються природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таких істотних обставин судом встановлено не було, і належних доказів того, що позивач помилявся щодо істотних умов оспорюваного правочину суду не надано і таке спростовується вищевикладеними обставинами.

Оскільки вимоги позову про визнання Договру іпотеки є похідними від перших позовних вимог про визнання недійсним кредитного договру, як основного зобовязання, у їх задоволенні також слід відмовити.

З огляду на вищезазначене , суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, у випадку, коли суд відмовляє позивачу у задоволенні позову, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ ОТП Банк про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Гуденко