Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси

В складі: головуючого судді Михальченко Ю.В.

при секретарі Терезюк С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності,-

В с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності, мотивуючи свій позов наступним.

25.11.2014 року між TOB «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладений договір фінансового лізингу № 001683.

Відповідно до п.1.1. Договору, лізингодавець зобов'язується придбати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші Платежі згідно з умовами цього договору.

За п. 3.1. Договору, предметом лізингу є автомобіль КІА SORENTO темно-сірого кольору.

Вищезазначений договір підписаний без згоди дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1.

Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.І - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На підставі вищезазначеного та, керуючись ст.ст. 118 - 120 ЦПК України, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001683 від 25.11.2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2. Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом реституції, а саме: стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2, грошову суму сплачену на виконання договору фінансового лізингу № 001683 від 25.11.2014 року в розмірі 42 500 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов пітримав в повному обсязі та просив задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, подав заяву про розгляд справи в його відсутність. Позов визнав та просив задовольнити.

Представник відповідач ТОВ «Єталон» в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, подав письмові заперечення на позов.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Вислухавши представника позивача та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950р., ратиф. ЗУ від 17.07.1997р., передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК).

За змістом ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено, що 25 листопада 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єталон» та ОСОБА_2 було укладено договір №001683 фінансового лізингу.

Відповідно до п.1.1. Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші Платежі згідно з умовами цього договору.

За п. 3.1. Договору, предметом лізингу є автомобіль КІА SORENTO , 2014 року випуску, темно-сірого кольору.

П.3.2 варість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №1 до даного Договору, який є невід»ємною частиною.

П.3.3. предмет Лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності Лізингоодержувача згідно з умовами даного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд виходить з того, що грошові кошти не були предметом оспорюваного договору, а тому згода іншого подружжя на їх використання не була необхідна.

Не заслуговують на увагу доводи представника позивача щодо використання відповідачем ОСОБА_2, без згоди позивачки, грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, з посиланням на положення ст.65 СК України.

За приписами даної норми вважається, що один з подружжя, укладаючи договір щодо спільного майна, повинен діяти за згодою другого з подружжя, якщо за умовами даного договору він виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач розпорядився спільним майном подружжя.

За умовами договору укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ „Лізингова компанія „Єталон", лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Кіа Сорента, у власність та передати у користування лізингоодержувачу у строк визначений договором.

Тобто, відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата предмета лізингу, грошові кошти не є предметом договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу (автомобілем КІА).

Тобто доводи позивача щодо необхідної наявності її письмової згоди на укладення договору лізингу є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

В частині 1 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено форму договору фінансового лізингу - договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Чинними нормами законодавства не передбачено умови для обов'язкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу, а отже й отримання письмової згоди іншого з подружжя на укладання зазначеного договору відповідно до ст.65 СК України не вимагається.

Оскільки суд не знайшов законних підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, також не підлягають до задоволення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом реституції. При цьому суд зазначає, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюванного договору, а тому не може ставити питання про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, не підлягають до стягнення понесені позивачем судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,15,203,204,806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», ст.65 СК України, ст.ст.5,8,10, 11, 57,60,61, 209, 212, 213, 215,216, 218 ЦПК України, суд , -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.209 п.3 ЦПК України повний текст рішення виготовлено 28 квітня 2015 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано апеляційному суду Черкаської області через Придніпровський районний суд м.Черкаси протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: Ю.В.Михальченко