Справа № 713/539/15-ц
Провадження №2/713/245/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Кибич І.А.

з участю секретаря Козубовська-Кузик О.Д.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до відповідача ОСОБА_4

В позові посилається на те, що ОСОБА_4 її колишній чоловік, в 2009 році вони припинили фактичні шлюбні стосунки. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 25.01.2011 року шлюб, який був зареєстрований 04.11.1994 року між ними розірвано. У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Вижницького районного суду Чернівецької області з позовом про визнання рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке є її власністю, частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину майна спільної сумісної власності. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12.01.2015 року в задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25.02.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Вижницького районного суду, Чернівецької області від 12.01.2015 року залишено без змін.

Вона є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.06.2008 року. В будинку також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_4 З часу припинення спільного проживання, а саме з 2009 року ОСОБА_4 не проживає в її господарстві. Вона зверталась із досудовим попередженням до ОСОБА_4, щоб останній добровільно знявся з обліку реєстрації місця проживання в її будинку, однак він не відреагував, що позбавляє її права вільно користуватися, розпоряджатися і володіти власним майном.

Просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_1 підтримали позовні вимоги в повному об'ємі, посилались на обставини викладені в позові, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, надав заперечення, де зазначив, що з 22.06.1991 року та по даний час, місце реєстрації його проживання зазначено АДРЕСА_1. З 04.11.1994 року та до липня 2014 року він постійно проживав у вказаному будинку, з ОСОБА_3 до жовтня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі, а після жовтня 2011 року і до липня 2014 року, вони перебували у фактичних шлюбних відносинах і як колишній член її сім'ї та такий, що мав право на користування майном, яке вони створили спільно з ОСОБА_3 З липня 2014 року ОСОБА_3 почала виганяти його з будинку та створювати йому перешкоди для проживання у будинку, а тому з липня 2014 року він не мав можливості проживати у даному будинку. Він прописаний до даного господарства вже більше 23 років, доглядав за будинком, здійснював його перебудову, добудував господарські будівлі та споруди. Він не має іншого житла для проживання. Зазначив, що має повне право проживати та користуватись спірним житловим будинком. Просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення, просила відмовити в задоволенні позову.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що є матір'ю ОСОБА_4, а ОСОБА_3 є її невістка. Коли вони одружились, то будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 будували разом, як подружжя. Вони допомагали їм будувати. З 2014 року ОСОБА_4 не проживає в спірному житловому будинку. У 2012-2013 роках проживав у даному будинку. Після розірвання шлюбу проживав з ОСОБА_3, на початку 2014 року перевіз речі до її будинку.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.06.2008 року.

З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19161271 виданого 11.06.2008 року вбачається, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради №40 від 12.03.2008 року.

Судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25.10.2011 року - розірвано. Під час розгляду справи судом встановлено, що сторони спільно не проживають з 2009 року. ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо встановлених фактів, що підтверджується копією рішення.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №138 від 16.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом із дочкою у власному господарстві по АДРЕСА_1. З чоловіком розлучена, ОСОБА_4 не проживає разом з сім'єю з 2009 року.

Позивачка ОСОБА_3 зверталась до ОСОБА_4 з досудовим попередженням про добровільне зняття з реєстрації, однак вимога залишилась без задоволення, ОСОБА_4 в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку в АДРЕСА_1.

Крім того, судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 звернувся до Вижницького районного суду з позовом про визнання рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину майна спільної сумісної власності. Рішенням Вижницького районного суду від 12.01.2015 року ОСОБА_4 в задоволенні позову відмовлено. ОСОБА_4 в позові зазначив, що після розірвання шлюбу, хоча і прописаний до житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1, однак в ньому не проживає так як ОСОБА_3 заперечує його право на проживання та власність у вказаному майні. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25.02.2015 року рішення Вижницького районного суду від 12.01.2015 року залишено без змін.

Згідно довідки Карапчівської сільської ради №386 від 16.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_1, фактично на даний час проживає в АДРЕСА_1.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Враховуючи дані вимоги закону, суд вважає, що позивачкою ОСОБА_3 доведено, що відповідач ОСОБА_4, з 2009 року по даний час, понад один рік без поважних причин не проживає у в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, а тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом.

Відповідач ОСОБА_4 не надав до суду належні та допустимі докази, які б засвідчили, що останній проживає по місцю реєстрації, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, показала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_3 у 2012-2013 роках, однак у 2014 році ОСОБА_4 не проживав у спірному житловому будинку. Крім того, при розірванні шлюбу ОСОБА_4 позовні вимоги визнав, погодився з встановленими судом фактами та обставинами, дане рішення не оскаржував.

На підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим будинком підлягають до задоволення.

Крім того з відповідача ОСОБА_4 необхідно стягнути на користь позивачки ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст.321, 383, 391, 405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 64, 70, 150, 156 ЖК України, ст.ст.7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, Суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, (ІПН НОМЕР_1), жителя с.Карапчів, Вижницького району Чернівецької області, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, (ІПН НОМЕР_2), зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1, судовий збір в сумі 243 (Двісті сорок три) гривні 60 (Шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Суддя: І. А. Кибич