АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2725/2015 Головуючий у І інстанції - Кирилюк І.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Редька О.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної служби з питань інвалідів та ветеранів України про стягнення невиплаченої при звільненні грошової суми,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державної служби з питань інвалідів та ветеранів України (далі - Держслужба), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену при звільнені грошову суму в розмірі 3500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є офіцером запасу ветераном військової служби. Після закінчення служби 19.11.2008 року він поступив на роботу за трудовим договором до Державного комітету України у справах ветеранів, правонаступником якого є Державна служба з питань інвалідів та ветеранів України. 15.04.2011 року позивач був звільнений з посади головного спеціаліста відділу матеріально-технічного та інформаційно-комп'ютерного забезпечення Фінансово-господарського управління у зв'язку із скороченням штату працівників та реорганізацією відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом Держслужби від 10.08.2009 року № 83-к про надання матеріальної допомоги, відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року, позивачеві призначено матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, однак, до цього часу матеріальну допомогу позивачеві виплачено не було, тому він просив стягнути заборгованість із застосуванням ст.. 625 ЦК України. Крім того, позивач також просив стягнути 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної служби з питань інвалідів та ветеранів України на користь ОСОБА_2 невиплачені при звільненні грошові кошти в розмірі 1707 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути на користь позивача 4 510, 31 грн. матеріальних збитків та 10 000 грн. моральної шкоди, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили.

На підставі ст.. 305 ч.2 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював за трудовим договором в Державному комітеті України у справах ветеранів, правонаступником якого є Державна служба з питань інвалідів та ветеранів України.

Наказом Державного комітету України у справах ветеранів від 10.09.2009 року № 83-к, відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», ОСОБА_2 призначено матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.4).

11.04.2011 року Наказом № 25-к ОСОБА_2 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу матеріально-технічного та інформаційно-комп'ютерного забезпечення Фінансово-господарського управління з 15.04.2011 року у зв'язку із скороченням штату працівників та реорганізацією відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.5).

На звернення позивача від 12.04.2011 року про виплату матеріальної допомоги за 2009 рік, відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», відповідач допомогу не виплатив.

Так, Держслужба при звільнені ОСОБА_2 в повному обсязі з ним не розрахувалась, що не заперечується відповідачем, а саме, не виплатила матеріальну допомогу, згідно наказу від 10.08.2009 року № 83-к на виконання п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Як визначено у п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Разом з тим, відповідно до п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 року № 1036 «Деякі питання організації бюджетного процесу» у 2009 році було проведено обмеження фінансування видатків на оплату праці, тому наказ Комітету від 10.08.2009 року №83-к не був реалізований.

Більш того, у 2010 році згідно п.3 наказу Комітету від 25.03.2010 року за № 36-к, наказ від 10.08.2009 року № 83-к в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визнаний таким, що втратив чинність.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у зв'язку із відсутністю фінансування та скасуванням наказу згідно п.3 наказу Комітету від 25.03.2010 року № 36-к , позивач на момент звернення до суду втратив право на отримання матеріальної допомоги , яка була йому призначена наказом Державного комітету України у справах ветеранів від 10.09.2009 року № 83-к, відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Оскільки суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, то суд також прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди та коштів, передбачених ст.. 625 ЦПК України, оскільки такі вимоги є похідними від основних вимог про стягнення матеріальної допомоги.

Разом з тим, представник відповідача в межах наданих довіреністю від 19.06.2014 року № 1513/01/5-14 повноважень визнав позов в частині 1 707,00 грн.

Відповідно до ст.. 174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На думку колегії суддів прийняття судом першої інстанції часткового визнання позову суперечить вимогам закону, оскільки наказ про виплату матеріальної допомоги ОСОБА_2 на час його звернення до суду скасовано, однак, зазначена обставина виходить за межі апеляційної скарги апелянта і тому колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін , а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхиляє.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :