Справа № 638/3641/15-ц
Провадження № 2/638/3298/15
01.07.2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді Хайкіна В.М.
при секретарі Шептуха В.М.
з участю судового розпорядника ОСОБА_1
з участю позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Харківська міська рада, про визнання права власності в порядку забудови та за договором про спільну діяльність,-
У березні 2015 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності в порядку забудови та за договором про спільну діяльність.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.07.2014 року між ним та відповідачем - ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони зобовязалися шляхом обєднання майна і зусиль спільно діяти для досягнення наступних цілей: організація проектування, погодження, будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, 11-А. Проте відповідач своїх обовязків за договором не виконав, будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі не розпочав і не проводив. Тому позивач за власні кошти протягом чотирьох місяців здійснив будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, 11-А. Оскільки право на вказані гаражні бокси оспорюється ОСОБА_3, позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати за ОСОБА_2 право власності на гаражні бокси №1 загальною площею 45,8 кв.м., №2 загальною площею 26,1 кв.м., №3 загальною площею 26,1 кв.м., №4 загальною площею 26,1 кв.м., №5 загальною площею 27,9 кв.м., в нежитловій будівлі літ. «А-1» загальною площею 152,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сухумська 11-А, в порядку забудови та за договором про спільну діяльність.
Позивач в судовому засіданні зазначив, що підтримує позовні вимоги, не заперечує проти постановлення заочного рішення, у зв'язку з неодноразовою неявкою відповідача в судові засідання.
Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав.
Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, надавши до суду заперечення проти позову, просив справу розглядати за його відсутністю.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено матеріалами справи, 18.07.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони зобовязалися шляхом обєднання майна і зусиль спільно діяти для досягнення наступних цілей: організація проектування, погодження, будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, 11-А (а. с. 3-5).
Позивач повинен був здійснити роботи з підготовки технічної документації гаражних боксів в нежитловій будівлі за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, 11-А. Обовязком ОСОБА_3 було організувати та оплатити будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, 11-А протягом чотирьох місяців з моменту підписання договору. Після спливу чотирьохмісячного терміну дії договору відповідач своїх обовязків за договором не виконав, будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі не розпочав і не проводив. За договором передбачалося, що ОСОБА_2 має право самостійно замовити та організувати будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі за власні кошти зі стягненням із ОСОБА_3 витрат на таке будівництво у випадку прострочення останнім виконання свого зобовязання за договором. Тому позивач за власні кошти протягом чотирьох місяців здійснив будівництво гаражних боксів в нежитловій будівлі, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, 11-А. Оскільки право на вказані гаражні бокси оспорюється ОСОБА_3, позивач звернувся до суду.
Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.
Відповідно до частини 2 статті 1131 Цивільного кодексу України, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з вимогами частинами 1 статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не позбавляє можливості оспорення заінтересованою особою у майбутньому права власності на це майно з інших підстав.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2, 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», у відповідності до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво. Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.
Відповідно до технічного висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Градінвестбуд» про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта, за результатами проведення технічного обстеження обєкту - нежитлової будівлі (літ. «А-1») (5 гаражних боксів) загальною площею 152.0 м2 по вул. Сухумській, 11-А м. Харкова) встановлено їх відповідність вимогам надійності і можливість їх безпечної експлуатації. При проведенні технічного обстеження, стан обєкту оцінений як нормальний (І категорія технічного стану), необхідності в капітальних ремонтних роботах немає. При зовнішньому огляді цокольних ділянок стін тріщин, викривлень горизонтальної лінії цоколя і ін. дефектів і пошкоджень, що свідчать про деформації фундаменту не зафіксовано. При зовнішньому огляді стін дефектів і пошкоджень не зафіксовано, але мають місце експлуатаційні пошкодження у вигляді дрібних тріщин і вибоїн. При огляді залізобетонних покриттів видимих прогинань або зсувів не зафіксовано. При огляді покрівельного покриття нещільності примикань, слідів протікань та інших дефектів не зафіксовано. Стан оздоблювальних покриттів, покриття підлог, заповнення отворів відповідає віку будівлі, які потребують косметичного ремонту (а. с. 9-29).
На підставі статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
У відповідності до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів у відповідності із пунктом 1 частини 2 статті 16Цивільного кодексу України, може бути визнання права. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України законодавцем встановлена презумпція законності набуття права власності: право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року у справі №6-130 цс 13, за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. В розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .
Згідно із частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Тобто право власності на нову річ виникає в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з'являється об'єкт, який може кваліфікуватись як нова річ. Отже, відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, позивач здобуває право власності на новостворене майно з моменту завершення будівництва (створення майна).
Стаття 182 Цивільного кодексу України передбачає обов'язкову державну реєстрацію виникнення права власності на таке майно, тобто право власності на вперше створене нерухоме майно може виникнути тільки з моменту державної реєстрації або за рішенням суду.
В силу частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.
З метою визнати право власності на новостворене нерухоме майно, отримати необхідну документацію, яка б підтверджувала право власності на об'єкт нерухомого майна, позивач звернувся до відповідача, однак до теперішнього часу це питання вирішено не було. Отже, у позивача є підстави вважати, що відповідач не визнає його право власності на нерухоме майно, що є предметом даного позову.
Відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Українивід 13 квітня 2011 року за № 461 (зі змінами та доповненнями), у разі, коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком.
Згідно із частиною 3 статті 376 Цивільного кодексу України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки встановленому поряду особі під уже збудоване нерухоме майно.
Відповідно до пунктів 14, 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за№ 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього.
Пунктом 18 вищенаведеної постанови розяснено, що при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки (у даному випадку це комунальна власність, розпоряджатись якою має право територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради).
Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Харківська міська рада, про визнання права власності в порядку забудови та за договором про спільну діяльність підлягає задоволенню, оскільки визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно у даному випадку не порушує прав інших осіб.
Керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 224-228, 233 ЦПК України, ст. 4, 15, 16, 182, 317, 328, 331, 376, 526, 610, 612, 1130, 1131 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Харківська міська рада, про визнання права власності в порядку забудови та за договором про спільну діяльність задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на гаражні бокси № 1 загальною площею 45,8 кв.м., № 2 загальною площею 26,1 кв.м., № 3 загальною площею 26,1 кв.м., № 4 загальною площею 26,1 кв.м., № 5 загальною площею 27,9 кв.м., в нежитловій будівлі літ. «А-1» загальною площею 152,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сухумська 11-А, в порядку забудови та за договором про спільну діяльність.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Головуючий: