АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року та на додаткове рішення цього ж суду від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.(а.с.149-153, 181)

З такими судовими рішеннями не погодилась ОСОБА_2, звернулась з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. (а.с.157-165, 192-201)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 2004 року по жовтень 2012 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство.

30 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, зокрема, за умовами якого, відповідач передав у власність позивачки житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2013 року, залишеним в силі Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року, вищевказаний договір довічного утримання було розірвано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на положення ст. 774, 756 ЦК України, а також вимоги ст.1166 ЦК України, визнавши його недоведеним та необґрунтованим.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки при розгляді справи судом були порушені норми матеріального та процесуального права.

Звертаючись із позовною заявою, 29 вересня 2014 року, позивачка просила стягнути з відповідача суму витрат в розмірі 63657,63 грн., яка в період їх проживання однією сім'єю була витрачена на придбання будівельних матеріалів та проведених робіт. при здійсненні ними капітального ремонту будинку, знятою нею з її рахунків у банку.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачкою, як при подачі позовної заяви, так і в судовому засіданні не було доведено, яка саме шкода була заподіяна їй відповідачем, та що така шкода була заподіяна саме з його вини.

Колегія суддів вважає, що суд помилково дійшов такого висновку, не надавши належної правової оцінки поясненням самої ОСОБА_2, стосовно її сумісного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу тривалий час і проведення в цей період ними ремонту у будинку. При цьому судом не було з'ясовано чи поширюються вимоги ст. 1166 ЦК України на правовідносини, що виникли між сторонами.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212, 214 ЦПК України не в повному обсязі з'ясував фактичні обставини справи, належним чином не визначився з характером спірних правовідносин між сторонами, не перевірив їх доводів та заперечень, неправильно застосував норми матеріального права, не з'ясував правової природи заявленого позову.

У порушення ч.4 ст. 10 ЦПК України, судом не було належним чином роз'яснено позивачці її прав та обов'язків, при встановлених обставинах справи, зокрема, її позицію за позовною заявою, можливості її уточнення, доповнення чи зміну позовних вимог, не попередив про наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню її прав.

Аналізуючи зміст рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що воно не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню, на підставі п.п.1,4 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 січня 2015 року - скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: