Справа № 461/6062/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/5674/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Бохонко Е.Р.

З участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до інспекторів дорожньо-патрульної служби взводу №6 БДПС Державтоінспекції Головного управління МВС України у Львівській області ОСОБА_3., ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує про порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом направомірно взяті до уваги як доказ відеоматеріали від 18.08.2015 року, оскільки такі здобуті незаконним шляхом. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5 та відмовив у задоволенні клопотання про його допит в режимі відео конференції. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 пересувався в якості пасажира в автомобілі під керуванням гр. ОСОБА_5 по автодорозі Львів - Краковець, який було зупинено працівниками ДПС.

Звертаючись з позовом, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що працівники міліції ОСОБА_4 та ОСОБА_3. під час зупинки проявили до нього грубе відношення, яке полягало у штовханині внаслідок якої він загубив телефон. Крім цього, відповідачі висадили його з машини разом з іншим пасажиром ОСОБА_6 та залишили його на призволяще посеред дороги за 20 км. до м. Львова, куди він повинен був добиратися пішки. Такими діями відповідачі завдали йому матеріальної та моральної шкоди. Крім цього, стверджував, що відповідачі без його дозволу проводили відео зйомку, яку використовують як доказ під час розгляду справ в суді, що є порушенням його особистої недоторканості. Просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 1500грн. та 700 грн. за загублений телефон матеріальної шкоди та 25000 грн. моральної шкоди, а з відповідача ОСОБА_3. 1500 та 1300 грн. за загублений телефон матеріальної шкоди та 25000грн.моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено, що відповідачі діяли неправомірно відносно позивача та останній не представив суду доказів спричинення йому матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За загальним правилом статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України та обрано йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. в дохід держави. Постанова набрала законної сили 15 квітня 2015 року (а.с.21-22).

За змістом ст.5 ЗУ «Про міліцію» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 1 ЗУ «Про міліцію» встановлено, що міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 Положення «Про державну автомобільну інспекцію міністерства внутрішніх справ» Державна автомобільна інспекція є головним органом, на який покладається забезпечення безпеки дорожнього руху в Україні», що входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України. Державна автомобільна інспекція Міністерства внутрішніх справ України не відноситься до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог про відшкодування майнової і моральної шкоди, оскільки позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог.

Доказами, в розумінні ст.57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак позивачем не доведено факту неправомірності дій інспекторів ДПС взводу №6 БДПС ДАІ ГУ УМВСУ у Львівській області ОСОБА_4 та ОСОБА_3., як і не доведено факту заподіяної шкоди.

Щодо доводів апелянта про незаконне застосування відео зйомки та використання її в якості доказів у інших справах то такі не приймаються до уваги колегією суддів виходячи з наступного.

Як вбачається з постанови Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року, яка набрала законної сили15 квітня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції) та обрано йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400грн.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відтак, відеозапис події 18.08.2014 року є доказом у справі про адміністративне правопорушення, а тому у даному випадку не передбачена згода на здійснення запису працівниками ДПС.

Доводи апелянта про те, що судом неправомірно не взято до уваги пояснення свідка ОСОБА_5, які долучені до справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ч.2 ст. 50 ЦПК України передбачено, що свідок повинен з»явитися до суду у визначений час і дати правдиві пояснення про відомі йому обставини.

Щодо доводів апелянта про допит свідка в режимі відеоконфернеції то необхідно зазначити, що у відповідності до вимог ст.158-1 ЦПК України судове засідання в режимі відео конференції може бути проведене лише між двома судами та за наявності відповідного клопотання в якому в обов»язковому порядку повинен бути зазначений суд в якому необхідно забезпечити її проведення.

Враховуючи те, що клопотання позивача про допит свідка в режимі ведео конференції не відповідало вимогам ст.158-1 ЦПК України, суд вірно не взяв до уваги письмові пояснення ОСОБА_5

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, та давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, правильно застосував матеріальний закон, під час розгляду справи не допустив порушень матеріального і процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Ю.Р. Мікуш

Судді: А.В. Ніткевич

О.Ф. Павлишин