Справа №592/8892/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - Чернобай О.І.
Номер провадження 22-ц/788/151/15 Суддя-доповідач - Маслов
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В.О.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Містобуд ЛТД»,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Містобуд ЛТД» про скасування наказів, зобов'язання внести відповідні записи до трудової книжки, зобов'язання видати трудову книжку та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ ТОВ «Містобуд ЛТД» від 04 вересня 2007 року № 55-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи за власним бажанням. Скасовано наказ ТОВ «Містобуд ЛТД» від 05 вересня 2007 року № 56-к про прийняття ОСОБА_2 на роботу за сумісництвом. Зобов'язано відповідача внести запис до трудової книжки ОСОБА_2 про скасування наказу товариства від 04 вересня 2007 року № 55-к про звільнення його з роботи за власним бажанням. Зобов'язано ТОВ «Містобуд ЛТД» видати ОСОБА_2 трудову книжку. Стягнуто з відповідача позивачу 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Містобуд ЛТД» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість висновків суду, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 Та обставина, що наказ про звільнення позивача з роботи був виданий не на чотирнадцятий, а на дванадцятий день після подання заяви про звільнення з роботи, не свідчить про його незаконність, бо трудове законодавство не забороняє звільняти працівників за власним бажанням раніше, ніж пройде два тижні від дня подачі заяви про звільнення його з роботи. Вважає, що по справі надано достатньо доказів, які б свідчили, що спірні накази видавалися саме у 2007 році, а не пізніше, що позивач працював на підприємстві за сумісництвом. Зазначає, що в рішенні суду не зазначено, коли саме товариство повинно повернути трудову книжку ОСОБА_2, бо скасовані накази поновлюють його трудові права на підприємстві, а трудова книжка повертається працівнику в разі його звільнення з роботи. Крім того, звертає увагу, що рішення суду в цій частині виконати неможливо, оскільки у ТОВ «Містобуд ЛТД» трудова книжка позивача відсутня, так як видана йому ще у 2007 році. Не вбачає підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Заслухавши пояснення представників апелянта ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення позивача, який вважав рішення місцевого суду правильним, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення місцевого суду залишенню без зміни, виходячи з правила ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач згідно наказу директора ТОВ «Містобуд ЛТД» був прийнятий на постійну роботу з 11 серпня 2006 року монтажником гіпсокартонних конструкцій з окладом згідно штатного розкладу і з цим наказом позивач був ознайомлений під особистий підпис (а.с.113).

23 серпня 2007 року позивач подав директору товариства заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 23 серпня 2007 року (а.с.55).

Згідно наказу директора підприємства від 04 вересня 2007 року № 55-к, ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням з 04 вересня 2007 року (а.с. 56).

Також, з наказу директора підприємства від 05 вересня 2007 року № 56-к вбачається, що позивач прийнятий на роботу за сумісництвом з 05 вересня 2007 року монтажником гіпсокартонних конструкцій з окладом згідно штатного розкладу. Підстава: розпорядження директора Жовтоноженко В.С. від 05 вересня 2007 року (а.с. 57).

В судовому засіданні місцевого суду встановлено, що з вказаними наказами ОСОБА_2 під підпис ознайомлений не був. Трудові правовідносини сторін зберігалися до 07 листопада 2013 року, коли керівником підприємства виданий наказ № 18-к про звільнення позивача з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі його заяви від 28 жовтня 2013 року. Копія цього наказу є на а.с. 35 оглянутої судом цивільної справи № 2-592-1341-14. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2014 року позивачу відмовлено у позові про оспорення цього наказу.

Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи позивача про незаконність наказів № 55 та 56 від 04 та 05 вересня 2007 року, про невидачу йому трудової книжки 04 вересня 2007 року, про заподіяння йому у зв'язку з цими порушеннями трудового законодавства моральної шкоди, знайшли своє підтвердження доказами у судовому засіданні, а тому місцевий суд обґрунтовано постановив рішення про захист і відновлення його трудових прав. У зв'язку з цим не підлягає задоволенню апеляційна скарга.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Звільнення позивача 04 вересня 2007 року не відповідає вимогам цього закону.

Доводи позивача про те, що після подачі 23 серпня 2007 року заяви про звільнення за власним бажанням він зустрівся з керівником товариства і відмовився від звільнення, а останній пообіцяв зберегти трудові правовідносини, об'єктивно підтверджується збереженням цих трудових відносин, при яких позивач працював монтажником гіпсокартонних конструкцій, до 07 листопада 2013 року. Останньої обставини сторони не оспорюють.

Звільнення позивача до закінчення двотижневого строку попередження також не відповідає змісту ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Звільнення позивача з роботи з 23 серпня 2007 року, як він просив про це в заяві від того ж дня, не відбулося. Тобто, почало діяти загальне правило про двотижневе попередження, оскільки ніяких інших домовленостей про скорочення цього строку, немає. Колегія суддів не спростовує доводів апелянта про можливість звільнення працівника до закінчення двотижневого строку попередження, однак на скорочення цього строку необхідна згода обох сторін трудового договору. Позивач заперечує свою згоду на звільнення з 04 вересня 2007 року. Ні на заяві позивача про звільнення, ні в наказі керівника № 55 немає згадки про підставу дострокового звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач заперечує і такий довід апелянта, як звільнення після закінчення певної роботи 04 вересня 2007 року і проведення розрахунку по зарплаті, він вважає, що і після вересня 2007 року трудові відносини залишилися незмінними.

Позивач заперечує свою згоду на прийняття його на цю ж роботу з 05 вересня 2007 року за сумісництвом. Відповідач не надав заяви позивача про переведення або про прийом його на ту ж роботу, але вже за сумісництвом. При відсутності документів про волевиявлення позивача працювати за сумісництвом, при відсутності сумісництва як такого (оскільки сумісництво передбачає наявність іншої постійної роботи, якої у позивача не було), суд обґрунтовано визнав незаконним і наказ № 56 від 05 вересня 2007 року.

Встановивши, що відповідач не видав позивачу трудову книжку у вересні 2007 року, суд обґрунтовано зобов'язав відповідача оформити і видати цей документ позивачу для подальшого працевлаштування, оскільки і у випадку втрати трудової книжки обов'язок по видачі її дублікату лежить на роботодавці. Колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає недоведеними доводи апелянта про належне оформлення і видачу трудової книжки позивачу 04 вересня 2007 року після видачі наказу про звільнення.

Відповідно до підпункту б) п. 7.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників на підприємстві» затвердженої Наказом Мінпраці України, Мін'юсту України та Мінсоцзахисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

Відповідач не надав суду жодного письмового доказу на підтвердження видачі позивачу трудової книжки 04 вересня 2007 року, а позивач категорично заперечує цю правову позицію відповідача. Не виправдовує правову позицію відповідача пояснення представника про неналежний облік і ведення трудових книжок у товаристві у 2007 році. Намагання відповідача підкріпити свою позицію поясненнями свідка, який у 2007 році був керівником товариства, про начебто вручення трудової книжки позивачу у 2007 році, не може бути достатнім доказом цієї обставини. Оскільки цю обставину заперечує позивач, а письмових доказів як це передбачено вказаною Інструкцією у відповідача немає.

У справі немає письмових доказів, які б свідчили про вручення позивачу копій наказів № 55 та № 56 від 04 та 05 вересня 2007 року, про внесення цих наказів до трудової книжки позивача, про вручення позивачу належним чином оформленої трудової книжки, а тому позивачем не пропущені строки позовної давності по всім позовним вимогам, а тому суд обґрунтовано захистив порушені права позивача у тому числі і шляхом відшкодування моральної шкоди, заподіяної недотриманням вимог трудового законодавства відповідачем. Позивач пояснив, що про існування наказів № 55 та 56, про втрату його трудової книжки відповідачем дізнався тільки при розгляді попередньої справи 28 липня 2014 року, а до цього часу він вважав, що працював у відповідача на постійній роботі, а не за сумісництвом, і що його трудова книжка зберігається у роботодавця.

Рішення місцевого суду відповідає вимогам ст.ст. 3, 5-1, 21, 24, 36, 38, 48, 233 КЗпП України, роз'ясненням, які містяться у п.п. 4, 8, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» і колегія суддів не вбачає підстав для його зміни або скасування, оскільки висновки місцевого суду відповідають встановленим обставинам і зібраним у справі доказам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 291, 303, 308, 315, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Містобуд ЛТД» відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала апеляційного суду набрали законної сили, але можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -