АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1», ОСОБА_5, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про вселення та визначення порядку користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3, який діє також в інтересах ОСОБА_4, треті особи: ТОВ «Житлобуд-1», ОСОБА_5, Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві, про вселення та визначення порядку користування житлом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована сторонами у 2004 році і вони є її власниками в рівних частках. У квартирі також зареєстровані

ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_4 В період з 2010 по 2011 роки позивач тимчасово проживала з батьком у зазначеній квартирі, однак через погане ставлення з боку нової сім'ї змушена була проживати разом з бабусею у іншій квартирі. Відповідач не допускає її у житло, не надає ключів від квартири, що було підставою для неодноразових звернень до органів внутрішніх справ. У зв'язку тим, що між сторонами виник спір про порядок користування вказаною квартирою,

ОСОБА_2 просила вселити її у спірну квартиру, а також надати їй у користування кімнату площею 14,3 кв.м, а відповідачу разом з ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 - кімнату площею 21,0 кв.м, залишивши кухню, ванну, вбиральню та коридор у спільному користуванні.

_________________________________________________________

Справа № 756/1299/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/5915/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року позов задоволено. Вселено позивача до квартири АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування житловим приміщенням зазначеної квартири шляхом виділення в користування

ОСОБА_2 кімнати розміром 14,3 кв.м, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - кімнату розміром 21,0 кв.м, а кухню, ванну, вбиральню та коридор залишено в загальному користуванні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що позивачем не було доведено факту перешкоджання їй з боку відповідача у користуванні спірною квартирою. Також вказує, що наданий ОСОБА_2 поверховий план зазначеної квартири не відповідає дійсності.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року залишити без змін.

ОСОБА_5, а також представники ТОВ «Житлобуд-1», Служби у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 1 квітня 2004 року (а.с. 8).

Згідно з відомостями довідки форми № 3 від 24 грудня 2014 року у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_2,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 6).

Відповідно до поверхового плану третього поверху літери «А» будинку АДРЕСА_1 загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 63,6 кв.м, житлова - 35,3 кв.м. Квартира складається з двох кімнат площею 21,0 та 14,3 кв.м, кухні - 12,9 кв.м, ванної кімнати - 3,5 кв.м, вбиральні - 1,4 кв.м та коридору - 10,5 кв.м (а.с. 7).

З висновків Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 жовтня 2014 року та від 7 листопада 2014 року вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникають сімейні сварки з приводу користування вказаною квартирою, оскільки останній не допускає позивача у житло, не надає ключів від квартири (а.с. 11, 12).

Задовольняючи позов та вселяючи ОСОБА_2 до спірної квартири, суд виходив з того, що відповідач створює перешкоди позивачу, як співвласнику майна, у користуванні належною їй квартирою, у зв'язку з чим є підстави для встановлення порядку користування житлом.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положеннями ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 9 ЖК Української РСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З огляду на викладене, позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, як її співвласник.

Як вбачається з пояснень сторін, допитаної в якості свідка ОСОБА_8, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_3 порушує право власності ОСОБА_2, перешкоджаючи у користуванні належним їй житлом, не допускаючи її до квартири та не надаючи ключів від вхідних дверей.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні законні підстави для усунення перешкод позивачу у користуванні житлом шляхом її вселення до зазначеної квартири.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Разом з тим, судом встановлено, що між співвласниками спірної квартири та членами сім'ї відповідача не досягнуто згоди про порядок володіння та користування спірною квартирою.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про можливість встановлення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом на підставі поверхового плану з урахуванням інтересів всіх співмешканців.

При цьому суд обґрунтовано вважав, що незначне відхилення від ідеальних часток співвласників не порушуватиме їх прав, оскільки їм в користування виділяються дві ізольовані кімнати, а інші приміщення залишаються в загальному користуванні.

Доводи апелянта з приводу того, що наданий ОСОБА_2 поверховий план зазначеної квартири не відповідає дійсності, оскільки ним було зроблено перепланування та з'єднано кімнату площею 21,0 кв.м з кухнею, не беруться до уваги апеляційним судом як необґрунтовані, враховуючи наступне.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення передбаченого статтею 60 ЦПК України обов'язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наведених доводів, зокрема іншого плану квартири, крім наданого ОСОБА_2

Крім того, колегія суддів враховує пояснення позивача, якими не підтвердилися наведені ОСОБА_4 обставини про перепланування квартири.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко