Справа №461/9522/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

при секретарі Кахнич С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВІЕС БАНК» про визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №KF52430 від 23.09.2008 року та додаткові угоди до нього від 20.03.2009 року та від 27.05.2014 року, застосувати наслідки недійсності правочину, зобовязавши відповідача прийняти у позивача 139 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті по курсу НБУ, який існував на момент укладення кредитного договору, а саме станом на 23.09.2008 року та повернути позивачу відсотки за користування кредитом, пеню та комісії за період з 23.09.2008 року по 01.09.2015 року.

Позов мотивує тим, що 23.09.2008 року між нею та ВАТ «Фольксбанк», правонаступником всіх прав і обовязків якого є ПАТ «ВіЕс Банк», було укладено кредитний договір №KF52430, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 139 000,00 доларів США строком до 22.09.2023р. і сплатою за користування кредитом 13% річних. Кредит надавався відповідно до п.1.3 додаткової угоди №1 від 27.05.2014 року на спожичі потреби, а отже, в розумінні п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», є споживчим кредитом. Вважає, що вказаний договір споживчого кредиту та додаткові угоди підлягають визнанню недійсними на підставі ст.230 ЦК України, оскільки такі не відповідають актам цивільного законодавства, зокрема ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові правління НБУ №168 від 10.05.2007 року Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зокрема з умовами кредиту ОСОБА_1 була ознайомлена вже під час укладення спірного кредитного договору, а не перед його укладенням, як цього вимагає чинне законодавство.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні доводам викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, з мотивів безпідставності та додатково зазначив, що ОСОБА_1 була повідомлена про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту у належному порядку. Просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що 23.09.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Фольксбанк», правонаступником всіх прав та обовязків якого є ПАТ «ВіЕс Банк» було укладено кредитний договір № KF52430, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 139 000,00 доларів США строком до 22.09.2023р. і сплатою за користування кредитом 13% річних /а.с.7-13/.

20.03.2009 року та 27.05.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕс Банк» було укладено додаткові угоди до вказаного кредитного договору /а.с.17, 18-25/.

Пунктами 10.5, 106 вказаного кредитного договору передбаченого, що підписанням даного кредитного договору позичальник підтверджує, зокрема, що перед укладенням кредитного договору банк повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування у банку; у разі отримання кредиту в іноземній валюті позичальник повідомлений про те, що валютні ризики і час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник, інформація щодо методики визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюті зобовязань під час погашення заборгованості за кредитом та процентами надана позичальнику.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено.

Згідно ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови.

Як видно з матеріалів справи, перед укладенням вищезгаданого кредитного договору, а саме 16.09.2008 року банк повідомив ОСОБА_1 у письмовому вигляді про умови та орієнтовану сукупну вартість кредиту /а.с.51-54/, а тому доводи останньої про неповідомлення її про умови кредитування у письмовому вигляді та ознайомлення з розписом сукупної вартості кредиту безпосередньо при укладенні кредитного договору є цілком безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає твердження позивача про неналежне розяснення йому умов кредитування та сукупної вартості кредиту є надуманими та необґрунтованими, оскільки остання була належно ознайомлена зі всіма істотними умовами договору, погодилась на ці умови, а також користувалась наданим їй кредитом.

Крім того, позивач не наводить жодної правової підстави прийняття грошових коштів у гривнях в еквіваленті станом на 23.09.2008р.

Таким чином, права позивача, при укладенні та виконанні вищезазначеного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено, а тому приходить до переконання про безпідставність позовних вимог та вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 3-11,60,88,212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Стрельбицький В.В.