Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Богуславська сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області, управління Держземагенства у Павлоградському районі, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права на суміжну межу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці розміром 0,2047 га. Відповідач є власником суміжної земельної ділянки. Рішенням Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 12 квітня 2013 року позивачу надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, проте позивач не може оформити право власності на земельну ділянку, оскільки відповідач безпідставно відмовляється підписувати акт погодження меж земельної ділянки. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати за ним право на суміжну межу із власником земельної ділянки АДРЕСА_2, позначеної на плані літерами від А до Е розміром 68,36 м.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Встановлено, що у користуванні ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,2047 га, яка межує з сусідніми земельними ділянками громадян: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Богуславської сільської ради та її зовнішні межі відповідають межам і розмірам, відображеним в акті № 11-в встановлення меж земельної ділянки від 19 червня 2013 року та доданому до нього плані.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України, оскільки питання щодо погодження меж земельної ділянки не відноситься до компетенції суду. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що межа його земельної ділянки із земельною ділянкою відповідача не була встановлена відповідним органом місцевого самоврядування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач не може оформити право власності на земельну ділянку, а тому підлягає встановленню той факт, що у його користуванні знаходиться земельна ділянка, що межує із земельною ділянкою відповідачки, яка безпідставно відмовляється від погодження межі між суміжними земельними ділянками.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що рішенням Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 12 квітня 2013 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,25 га в межах населеного пункту, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1600 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 січня 2009 року серія НОМЕР_1 (а.с. 45).

Як вбачається з акту №11 В від 19 червня 2013 року про встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_3, суміжний землекористувач ОСОБА_4 свій підпис на акті не поставила (а.с. 5-6).

Згідно з висновком управління Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, управлінням не погоджено, оскільки він не відповідає вимогам ст.198 Земельного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1203/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> (а.с. 40-42).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право на існуючу суміжну межу з власником земельної ділянки АДРЕСА_2 ОСОБА_4 розміром по суміжній межі від А до Е протягом 68,36 м, на відстані від Б до А - 29,11 м, від Г до Е - 29,17 м згідно плану земельної ділянки землекористувача ОСОБА_3

Відповідно до частин 1,7 ст. 79-1 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст.158 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1011/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно зі ст.184 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1131/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> землеустрій передбачає, зокрема, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.

Відповідно до ст.185 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1145/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> землеустрій здійснюється суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб. Землеустрій здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.186-1 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_03_19/pravo1/VS04072.html?pravo=1>, згідно зі статтею 158 ЗК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1011/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Таким чином, встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить.

ОСОБА_3 в своєму позові зазначає, що визнання права на суміжну межу не є встановленням межі, а є визнанням права позивача на вже встановлену межу відповідними державними органами влади.

Як вбачається з висновку управлінням Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області 20 листопада 2013 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, не погоджено, тобто межі земельної ділянки ОСОБА_3 відповідними державними органами влади не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту і передчасно звернувся до суду, не надавши доказів, що межі його земельної ділянки були встановлені відповідними органами місцевого самоврядування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вищевикладені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, висновки суду першої інстанції не спростував та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо його законності й обґрунтованості, вийшовши за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляв вимоги про встановлення факту перебування у його користуванні спірної земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою відповідачки.

Зазначені вище порушення призвели до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом, що відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року скасувати, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. ЧервинськаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін