Справа № 445/1208/14 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/377/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

позивача - ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_8 перенести свій туалет з частини земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,2233 га в с. Вороняки Золочівського району Львівської області на свою земельну ділянку або дозволити це зробити самій ОСОБА_4 у випадку відмови ОСОБА_8 від перенесення туалету, але за його рахунок.

Стягнуто з ОСОБА_8 243,60 грн. судових витрат в користь ОСОБА_4

Рішення суду оскаржив ОСОБА_7 В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що жодного документу, який би визначав, як на місцевості проходить межа земельної ділянки позивача площею 0,2233 га і чи знаходиться в цих межах частина туалету, не має. Зазначає, що суд посилається на акт комісії Воронянської сільської ради від 12.05.2014 року, при цьому не надає правової оцінки доводам апелянта та наданим суду доказам про те, що позивач до Воронянської сільської ради із заявою не зверталась і комісія сільської ради для розгляду її заяви не створювалась. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 відмовити.

Позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги заперечили та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на заперечення доводів апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ОСОБА_7- ОСОБА_3 на підтримку доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Матеріалами справи встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ЕЕА 432341 від 23.05.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕА 432341 від 23.05.2014 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2014 року серія НОМЕР_1, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.01.2014 року серія ЕАР №013353, витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.09.2013 року та планів зовнішніх меж землекористування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 належить на праві власності житловий будинок в АДРЕСА_1 та земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,2233 га та 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Земельна ділянка, якою користується відповідач у справі, площею 0,2233 га є суміжною земельною ділянкою позивача ОСОБА_4

Як вбачається з акту обстеження Воронянської сільської ради від 12.05.2014 року, що також підтверджується кадастровим планом земельних ділянок відповідач ОСОБА_8 встановив на межі належних йому та позивачам земельних ділянок туалет, частина якого встановлена на земельній ділянці позивачів.

Відповідно до ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частиною 2 ст.152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Зважаючи на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем порушено право на землю позивачів. Крім того, доводи відповідача щодо не визначення меж земельних ділянок належних йому та позивачам не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено межі суміжної земельної ділянки із його земельною ділянкою, які встановлені, серед іншого, в процесі виготовлення технічної документації на земельну ділянку позивачів, в якій наявна карточка закладки межових знаків.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, адже він ґрунтується на доказах наявних в матеріалах справи та узгоджується із вимогами чинного законодавства. Крім того, такий не спростовується і доводами апеляційної скарги, на підтвердження яких відповідач, всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України, не надав жодних доказів.

Проте, як вбачається із п.1 прохальної частини позовної заяви (а.с.3) позивач ОСОБА_4 просила суд винести рішення, яким зобов'язати ОСОБА_8 знести незаконно встановлений ним дерев'яний туалет на її земельній ділянці.

Однак, суд першої інстанції ухвалив зобов'язати ОСОБА_8 перенести свій туалет з частини земельної ділянки позивача (а.с.106).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вказана норма роз'яснена у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", згідно якого відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. При цьому, на переконання колегії суддів, суд повинен мотивувати у рішенні суду підстави виходу за межі позовних вимог.

Проте, суд першої інстанції, вирішивши незаявлену позовну вимогу по суті вийшов за межі позовних вимог, при цьому не мотивувавши такого виходу. Крім того, чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено права суду вийти за межі заявлених позовних вимог, що, наприклад встановлено ч.2 ст.166 СК України чи ч.5 ст.216 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення вимог цивільного процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки заявлена позивачем позовна вимога залишена поза увагою оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

При цьому, згідно ч.3 цієї статті порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, серед іншого, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

На підставі вказаного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки порушення норм процесуального права допущене при його ухваленні призвело до неправильного вирішення справи, а апеляційна скарга частковому задоволенню. При цьому, як вказувалось вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що встановлення відповідачем туалету порушило права позивача, а тому вважає, що позов слід задовольнити частково, оскільки захисту підлягають, згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 2 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_7 знести туалет, розташований на межі земельних ділянок, що належить на праві власності ОСОБА_4 та знаходиться в користуванні ОСОБА_7 в с. Вороняки, Золочівського району Львівської області.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Мельничук О.Я.