Справа № 362/2134/14 Головуючий у І інстанції Корнієнко С.В.
Провадження № 22-ц/780/4021/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 4 02.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

У травні 2014 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому посилалася на те, що з 2005 року вона з відповідачем проживала однією сім'єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. 1 червня 2010 року сторони уклали шлюб, який у 2013 році було розірвано.

За час шлюбу сторони набули наступне майно: об'єкт незавершеного будівництва, магазин, загальною площею 122,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, заінвентаризований за відповідачем у 2011 році, приблизна ринкова вартість 100000 грн. Земельна ділянка площею 0,0129 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_2. Об'єкт незавершеного будівництва було збудовано сторонами в період з 2006 по 2011 рік. Даний магазин є готовий на 100 відсотків, проте з незалежних від позивачки причин відповідач не ввів його в експлуатацію та не зареєстрував право власності на нього. При всьому цьому відповідач використовує даний магазин не за цільовим призначенням та здає його в оренду, як житловий будинок.

Просила визнати спільною сумісною власністю сторін зазначене в позові спірне майно та поділити його наступним чином: визнати за нею та за відповідачем право власності по ? частині за кожним на будівельні матеріали, які були використані на будівництво об'єкту незавершеного будівництва, магазин, та на спірну земельну ділянку.

Позов заявила з підстав, передбачених ст. ст. 60, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 331, 368 ЦК України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що не дивлячись на те, що суд відмовив у позові, однак в мотивувальній частині рішення судом дана необ'єктивна оцінка зібраним по справі доказам, а зроблені судом висновки не тільки не відповідають фактичним обставинам справи, а взагалі виходять за межі позовних вимог. Так, суд безпідставно зробив висновок, що спірний об'єкт незавершеного будівництва фактично набутий сторонами саме в період шлюбу, а тому його можна визнати об'єктом їх спільної сумісної власності колишнього подружжя. Займаючи таку позицію, суд проявив явну заінтересованість в розгляді справи. Невірно мотивуючи своє рішення на підставі необ'єктивно оцінених, наданих сторонами документів та показань свідків, суд встановив обставини та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в подальшому може бути використано позивачем відповідно до положень ст. 61 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в позові в резолютивній частині рішення, суд першої інстанції в мотивувальній частині встановив факт проживання сторін в шлюбних відносинах та дійшов висновку про те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва набутий сторонами фактично саме в період їх шлюбу, а тому його можна визнати об'єктом їх спільної сумісної власності колишнього подружжя. Проте, така вимога в позові відсутня та позивачем або його представником не заявлялася.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно частин першої та третьої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Встановлено, що 1 червня 2010 року сторони уклали шлюб, який у 2013 році було розірвано.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 10 серпня 2010 року на підставі рішення Васильківської міської ради 09.142 52 сесії 5 скликання від 07.04.2010 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0129 га для комерційної діяльності, яка розташована АДРЕСА_2. (а. с. 12-13).

Як убачається з позовної заяви позивачка просила визнати спільною сумісною власністю сторін будівельні матеріали, які були використані на будівництво об'єкту незавершеного будівництва - магазин, та земельну ділянку для комерційної діяльності.

Однак, всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене в позові спірне майно набуте подружжям за час шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності.

Також позивачка не надала суду доказів того, що з 2005 року до 1 червня 2010 року вона з відповідачем проживала однією сім'єю та вела спільне господарство без реєстрації шлюбу, тобто що сторони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки відповідно до вимог ст. 3 СК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові в резолютивній частині рішення, вступив у протиріччя, безпідставно встановивши в мотивувальній частині факт проживання сторін в шлюбних відносинах та те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва набутий сторонами фактично саме в період їх шлюбу, а тому його можна визнати об'єктом їх спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді