Провадження № 2/200/4077/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 листопада 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Дніпропетровської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31.03.2006 р. між відповідачем та ОСОБА_2 (позичальник)було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/129-6, згідно якого позичальнику був наданий кредит окремими частинами (траншами), у межах максимального ліміту заборгованості до 3 000 000, 00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування ним та кінцевим терміном повернення до 30.03.2013 р.

Умови кредитування змінювались шляхом укладення додаткових угод до договору про надання відновлювальної кредитної лінії: додатковою угодою від 01.12.2006 р., якою збільшено ліміт максимальної заборгованості за кредитом до 5 700 000, 00 доларів США; додатковою угодою № 2 від 15.06.2007 р. збільшено ліміт максимальної заборгованості за кредитом з 15.06.2007 р. до 6 300 000,00 доларів США, з 17.12.2007 р. до 9 700 000,00 доларів США; додатковою угодою № 3 від 10.09.2008 р. встановлено ліміт максимальної заборгованості 9 700 000,00 доларів США; додатковою угодою № 4 від 15.10.2008 р. збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 13,5% річних, починаючи з 15.10.2008 року.

ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у звязку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором з ОСОБА_3Х та з позивача солідарно. Залучаючи ОСОБА_1 солідарного боржника за кредитним договором банк послався на той факт, що в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 2 від 31.03.2006 р.

Позивач стверджує, що вказаний договір поруки між нею та Банком не укладався і є підробкою. Тому позивач просить визнати договір поруки № 2 від 31.03.2006 р., та додаткову угоду від 01.12.2006 р., додаткову угоду № 2 від 15.06.2007 року недійсними. Свої вимоги позивач обґрунтовує висновком почеркознавчої експертизи № 62/04-423 від 12.11.2012 р., яка була проведена згідно постанови заступника начальника СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області у кримінальній справі № 62121934, висновком № 2923-13 від 04 лютого 2014 р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали суду, відповідно до яких підписи від імені ОСОБА_1 в договорі поруки від 31.03.2006 р. та додатках до нього виконані не ОСОБА_1, а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

Представник позивача у судове засідання зявився,позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання зявився,проти позову заперечував, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 31.03.2006 р. між відповідачем та ОСОБА_2 (позичальник)було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/129-6, згідно якого позичальнику був наданий кредит окремими частинами (траншами), у межах максимального ліміту заборгованості до 3 000 000, 00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування ним та кінцевим терміном повернення до 30.03.2013 р.

ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у звязку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором з ОСОБА_3Х та з позивача солідарно. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2012 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором.

Оспорюючи договір поруки від 31.03.2006 р. позивач посилається на те, що вона його не лише не підписувала, а й не укладала взагалі. Дані обґрунтування підтверджуються висновком почеркознавчої експертизи № 62/04-423 від 12.11.2012 р., яка була проведена згідно постанови заступника начальника СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області у кримінальній справі № 62121934, висновком судової експертизи № 2923-13 від 04 лютого 2014 р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, відповідно до яких підписи від імені ОСОБА_1 в договорі поруки від 31.03.2006 р. та додатках до нього виконані не ОСОБА_1, а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин,визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України зазначено, що підставами для виникнення цивільних прав та обовязків зокрема є договори.

Оцінюючи докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що вільного волевиявлення учасника даного правочину, ОСОБА_1 не було, вчинення даного правочину не відбулось між позивачем та відповідачем, а за відсутності такої умови, договір слід визнаи недійсним.

Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7,10,11,60,88,212-215,ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки та додаткових угод до нього задовольнити.

Поновити Ігнатьєвій2 ОСОБА_4 строк позовної давності.

Визнати недійсним Договір поруки №2 від 31.03.2006 р., Додаткову угоду від 01.12.2006 р. до Договору поруки №2 від 31.03.2006 р., Додаткову угоду №2 від 15.06.2007 року до Договору поруки №2 від 31.03.2006 р., укладеними між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) понесені судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його винесення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва