Апеляційний суд Житомирської області
Справа №290/627/14-ц Головуючий у 1-й інст. Лесько М. О.
Категорія 21 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2014 року, -

встановила:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідачів і просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між сторонами 06 квітня 2011 року. Зазначала, що вона є неграмотною і хворою людиною і мала на меті укласти договір довічного утримання, однак нотаріус оформив договір дарування, а тому він є удаваним правочином згідно ст.235 ЦК України, як укладений з метою приховати інший правочин. Пізніше, коли між сторонами договору виникли непорозуміння щодо ремонту будинку, вона зрозуміла, що зробила помилку, подарувавши будинок відповідачам.

В подальшому позивач змінила підставу позову (а.с.121) і просила визнати вищевказаний договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, посилаючись на те, що вона помилилася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Позивач вважала, що при підписанні договору дарування вона допустила помилку, вважаючи його договором довічного утримання. Дарувати будинок чоловіку онуки вона не бажала.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги. Вважає, що дане рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права та без належної оцінки усіх обставин справи, що призвело до винесення незаконного рішення. Посилається на те, що суд не прийняв до уваги її пояснення щодо віку та стану здоров'я, фактичного сприйняття нею правочину, і дав невірну оцінку показанням свідка ОСОБА_6, не викликав у судове засідання відповідачів для дачі пояснень.

Апелянт підтримала апеляційну скаргу і пояснила, що вона бажала переписати будинок на онуку, після чого відповідачі продадуть квартиру і будуть жити з нею та разом утримувати господарство, тобто будуть їй допомагати, а вона їм. Перебудову веранди робив відповідач, а вона йому допомагала. Про укладення договору вона нікому із своєї рідні не казала, а коли останні дізналися, то відмовилися від неї. Просить повернути їй будинок.

Представники апелянта підтримали апеляційну скаргу і вважають, що відповідачі та нотаріус ввели в оману ОСОБА_2, склавши договір дарування замість договору довічного утримання.

Відповідач ОСОБА_3 заперечує у задоволенні скарги і пояснив, що ОСОБА_2 хотіла подарувати будинок своєму сину, але той сказав, що краще на онуку. Позивач сама запропонувала оформити договір дарування і збирала всі документи. Зустрілися з нею тільки у нотаріуса. Будь-яких домовленостей про довічне утримання не було. З останньою домовилися, що вони (відповідачі) продадуть квартиру і переїдуть проживати до неї та будуть разом утримувати господарство, однак через певний час, коли було проведено перебудову веранди, позивач сказала повернути будинок. Дарування проведено на двох, оскільки він з дружиною мали у власності спільну квартиру і щоб не залишитися без житла після її продажу вирішили оформити таким чином.

Представник відповідача заперечує у задоволенні скарги.

Третя особа - приватний нотаріус також заперечує у задоволенні скарги і пояснив, що позивач є його сусідкою і кілька разів приходила до нього та питала як оформити договір дарування. Він їй розповів про всі можливі варіанти переоформлення будинку і пропонував скласти заповіт, однак остання бажала укласти саме договір дарування, який їй був зачитаний і підписаний. Документи збирала ОСОБА_2 самостійно і попросила його не казати нікому про оформлення договору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що під час укладення договору дарування позивачці були роз'яснені правові наслідки цієї правової угоди, яка в свою чергу підтвердила дійсність своїх намірів на її укладення, сторони домовились про істотні умови договору, а позивач не надала доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з такою думкою суду, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Разом із тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 06 квітня 2011 року між сторонами укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли в дар (в рівних частках кожен) житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно п.9 договору сторони розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваних вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п.10 договору).

Сторони також засвідчили, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (п.15 договору).

Копія цього договору видана дарувальнику, яка засвідчила свою згоду із змістом договору підписом.

В своїх поясненнях суду позивач зазначила, що вона бажала «переписати» свій будинок на сина, але останній запропонував «переписати» його на онуку, що б потім йому не вчиняти ці дії повторно, і вона погодилася.

Доказів того, що позивач мала на увазі під значенням «переписати» не дарування, а послідуючий догляд, спростовується умовами договору, згідно якого (п.19 договору) сторонам роз'яснено правові відмінності договору дарування від заповіту та від договору довічного утримання.

Вказані обставини підтвердив і нотаріус, який є сусідом сторін, і пояснив, що саме позивач приходила до нього неодноразово додому та запитувала як оформити договір дарування, збирала всі документи.

Свідок ОСОБА_7, який є сином дарувальника, пояснив, що він постійно допомагав матері як її син і будь-яких розмов про оформлення договору довічного утримання не велося. Вона бажала «переписати» хату на нього, але він попросив на онуку, а допомогу по господарству він, як син, здійснює постійно.

Зазначені ОСОБА_2 підстави позову суперечать іншим її поясненням, в яких позивач зазначала про домовленість із відповідачами на продаж їх помешкання та переїзд до неї та спільного господарювання і в той же час сплати іншим її дітям по 5000 грн., що не є характерним як для договору дарування так і договору довічного утримання.

Яке утримання вона бажала, позивач не змогла пояснити, зазначивши, що доглядає за господарством сама.

Спір щодо договору виник після того, як інші діти дізналися про укладення договору дарування, про що вона від них приховувала. Після цього, виник спір із відповідачами про відшкодування понесених ними витрат на переобладнання будинку, а тому вона вирішила звернутися до суду.

Обізнаність позивача про укладення саме договору дарування свідчить і її пояснення у первісному позову, де вона зазначила, що зрозуміла, що зробила велику помилку, подарувавши будинок відповідачам після виникнення спору щодо переобладнання веранди.

Похилий вік та стан здоров'я позивача не є тими обставинами, з встановленням яких закон пов'язує визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, як укладеним внаслідок помилки.

Крім того, онкологічне захворювання у ОСОБА_2 виявлено у 2012 році, тобто після підписання договору.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що помилка щодо мотивів укладення правочину не має істотного значення, тому не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд повно, всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та зібраним у справі доказам дав належну оцінку. Будь-яких процесуальних порушень чи порушень норм матеріального права, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді