Справа № 469/1547/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Гапоненко Н.О.

за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача 1 ОСОБА_2,

представника відповідача 2 Бенедюк Л.О.,

представника третьої особи Григоренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Березанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Березанського районного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Пенсійного Фонду України в Березанському районі Миколаївської області, про захист порушених трудових прав,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 18 грудня 2014 року звернулась до суду із вказаним позовом, у якому зазначила, що між нею та ФОП ОСОБА_2 13.10.2009 року укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого позивачка була прийнята на роботу продавцем магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» в с.Коблеве Березанського району Миколаївської області. Вказаний договір було зареєстровано у Березанському районному центрі зайнятості, відповідачкою ОСОБА_2 роз"яснено позивачці її функціональні обов"язки та повідомлено про істотні умови праці, встановлено режим роботи та розмір оплати праці. До посадових обов"язків позивачки входила торгівля товаром ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які здійснювали діяльність у вказаному магазині, прийом товарів, розрахунки з постачальниками, оформлення накладних. У вересні 2014 року позивачка вирішила звільнитися з роботи, після чого у її трудовій книжці відповідачкою ОСОБА_2 було зроблено записи про роботу, з яких позивачка довідалась, що вона працювала за трудовим договором з відповідачкою ОСОБА_2 до 30.08.2011 року та за трудовим договором з ОСОБА_6 - з 12.06.2012 року до 13.08.2012 року. Інші періоди позивачка не була офіційно оформлена на роботі, належний трудовий договір не було укладено та зареєстровано у центрі зайнятості, єдиний соціальний внесок за неї відповідачкою ОСОБА_2 як страхувальником за цей час не сплачувався, тому позивачкою втрачено 2 роки 10 місяців трудового стажу.

Посилаючись на те, що вона була допущена до роботи та виконувала свої трудові обов"язки, їй нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, проте роботодавцем належним чином трудові відносини не були оформлені, позивачка просила встановити факт її перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 13.10.2009 року по 28.09.2014 року, зобов"язати ФОП ОСОБА_2 видати наказ про приняття позивачки на роботу продавцем з 13.10.2009 року та про звільнення її з роботи з 28.09.2014 року, зобов"язати Березанський районний центр зайнятості внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 про прийняття та звільнення її з роботи у відповідності з наказами, виданими ФОП ОСОБА_2, та зобов"язати ФОП ОСОБА_2 обчислити страхові внески за позивачку як за застраховану особу за період з 30.08.2011 року по 28.09.2014 року та надати до територіального органу Пенсійного фонду України уточнюючий звіт про обчислені страхові внески за період з 30.08.2011 року по 28.09.2014 року.

У судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, надала суду письмові заперечення, мотивовані тим, що трудовий договір від 13.10.2009 року сторонами розірвано 30.08.2011 року, про що позивачці було відомо, після чого позивачка за усною домовленістю з відповідачкою ОСОБА_2 здійснювала різноманітні роботи в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_2" 2 тижні на місяць, при цьому трудовий договір відповідно до вимог КЗпП України не укладався, відпустки позивачці не надавались, лікарняні не оплачувалися, тобто позивачка усвідомлювала свою соціальну незахищеність. Із заявами про прийняття на роботу позивачка не зверталась, трудову книжку відповідачці не передавала. Також посилалась на те, що позивачкою не доведено, що вона за розпорядженням чи з відома власника працювала на посаді продавця у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_2", виконувала певну трудову функцію, дотримувалась визначеного режиму роботи та отримувала оплату праці щомісячно однаковими сумами платежів.

Також пояснила суду, що після звільнення 30.08.3011 року позивачка працювала у магазині за її дорученням, при цьому коло обов"язків позивачки, розпорядок роботи, порядок і розмір оплати тощо не змінились. Записи до трудової книжки були внесені на підставі трудових договорів, наданих позивачкою.

Представник відповідача 2 - Березанського районного центру зайнятості - проти позову заперечувала, надала письмові заперечення, мотивоване тим, що до повноважень Державної служби зайнятості не входить внесення записів до трудових книжок працівників про прийняття на роботу до фізичних осіб-підприємців та звільнення з роботи, а також контроль трудових відносин між роботодавцем і працівником та сплату єдиного соціального внеску.

Представник третьої особи поклалась на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом встановлено, і сторонами не оспорюється, що позивачка ОСОБА_1 на підставі безстрокового письмового трудового договору від 13.10.2009 року, укладеного між нею та відповідачкою ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем, та зареєстрованого у Березанському районному центрі зайнятості Миколаївської області, була прийнята на роботу на посаду продавця магазину "ІНФОРМАЦІЯ_2" в с.Коблеве Березанського району Миколаївської області.

При цьому сторонами трудового договору було досягнуто згоди щодо істотних умов праці та обов"язків сторін, зокрема, позивачка зобов"язалась виконувати роботу продавця магазину "ІНФОРМАЦІЯ_2" щодо продажу товарів приватних підприємців ОСОБА_2 та ОСОБА_6, приймати товар, розраховуватися з постачальниками, оформляти накладні тощо відповідно до режиму роботи магазину з 8.00 год. до 21.00 год. по змінах два тижні на місяць, а відповідачка ОСОБА_2 зобов"язалась виплачувати позивачці заробітну плату у розмірі 5 % від виручки.

29.08.2011 року вказаний трудовий договір розірвано за згодою сторін відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України, про що відповідачкою ОСОБА_2 у жовтні 2014 року внесено записи до трудової книжки позивачки.

Після розірвання трудового договору позивачка за домовленістю з відповідачкою ОСОБА_2 виконувала ті ж самі обов"язки на тих же самих умовах без укладення письмового трудового договору.

Зазначені обставини підтверджено також копією трудової книжки позивачки із записом про роботу про роботу продавцем ПП ОСОБА_2 (а.с.7), повідомленням Березанського районного центру зайнятості (а.с.9), індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.10-12), витягом з Єдиної аналітично-інформаційної системи служби зайнятості (а.с.31-32), поясненнями свідка ОСОБА_7 про те, що зі слів ОСОБА_2 йому відомо про укладення трудового договору з позивачкою близько п"яти років тому; свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили факт роботи позивачки продавцем у ОСОБА_2 з 2009 року по 2014 рік, при цьому свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що умови роботи позивачки протягом вказаного періоду часу не змінювались; поясненнями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що протягом вказаного періоду позивачка була продавцем магазину "ІНФОРМАЦІЯ_2" в с.Коблеве.

Крім того, між позивачкою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 з 12.06.2012 року по 30.08.2012 року існували трудові відносини згідно з трудовим договором від 12.06.2012 року, зареєстрованим у центрі зайнятості, що вбачається з листа Березанського районного центра зайнятості (а.с.9), індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.10-12).

Договори на паперових носіях не збереглися (а.с.9).

Відповідно до статті 21 КЗпП Українитрудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою (ч.1 ст.24 КЗпП).

Відповідно до статті 24-1 КЗпП України, яка діяла на час існування правовідносин сторін, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Згідно з ч.ч.3,4 ст.24 КЗпП України у редакції, яка діяла на час існування правовідносин сторін, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до правової позиції, висловленої Конституційним Судом України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну "законодавство") (рішення № 12-рп/98 від 9 липня 1998 року), конституційне право громадянина на працю, передбачене статтею 43 Конституції України, не може пов'язуватись лише з певною формою трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його волевиявлення.

Виходячи із викладеного вище, сукупність встановлених судом фактів свідчить про постійний характер роботи позивачки як працівника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з її відома та згоди, тобто що відповідачка дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачкою ОСОБА_2 на посаді продавця магазину "ІНФОРМАЦІЯ_2" в с.Коблеве Березанського району Миколаївської області з 13.10.2009 року по 28.09.2014 року, оскільки безпосередньо після розірвання письмового трудового договору між сторонами 29.08.2011 року позивачку було допущено відповідачкою ОСОБА_2 до роботи за тією ж посадою на тих же умовах, що були визначені сторонами у письмовому трудовому договорі від 13.10.2009 року.

Таким чином, вимоги позивачки про встановлення факту перебування її у трудових відносинах з відповідачкою ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідачки ОСОБА_2 на недоведеність вказаних позовних вимог, оскільки як самою відповідачкою, так і допитаними за її клопотанням свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_8 підтверджено у судовому засіданні факт постійного виконання позивачкою обов"язків продавця ФОП ОСОБА_2 протягом 2009-2014 років, що узгоджується з поясненнями позивачки та поясненнями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Заперечення відповідачки ОСОБА_2 щодо цивільно-правового характеру взаємовідносин сторін у судовому засіданні не доведені та протирічать встановленим судом обставинам справи.

Обізнаність позивачки щодо розірвання трудового договору від 13.10.2009 року та відсутності своєї соціальної захищеності, ненадання нею заяв про прийняття на роботу та трудової книжки, на що посилалась відповідачка ОСОБА_2, не спростовують встановлених судом обставин щодо фактичного допуску позивачки до роботи відповідачкою ОСОБА_2

Щодо інших вимог суд вважає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Так, статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням, враховуючи, що відповідно до ст.ст.12-14 ЦК України цивільні права здійснюються, а цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Законодавством України не передбачено обов"язок фізичної особи-підприємця видавати накази про прийняття чи звільнення працівників, а тому рішенням суду не може бути покладений такий обов"язок на відповідачку ФОП ОСОБА_2

За змістом п.2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 (у редакції, що діяла на час існування правовідносин), п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року N 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745 (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин), записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи у трудових книжках працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб"єктів підприємницької діяльності, роблять зазначені фізичні особи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою.

Таким чином, до повноважень органів державної служби зайнятості не віднесено внесення у трудові книжки записів про прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників, які працюють у фізичних осіб - підприємців, а тому вимоги позивачки про зобов"язання Березанського районного центру зайнятості внести до її трудової книжки такі записи задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

За змістом п.1 ч.1 ст.14 вказаного Закону роботодавці, зокрема, фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, є страхувальниками для осіб, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 11 цього Закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.16 вказаного Закону застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Позивачкою заявлено вимоги до ФОП ОСОБА_2 про зобов"язання її обчислити страхові внески та надати до управління Пенсійного фонду України уточнюючий звіт про обчислені страхові внески.

Разом з тим, виходячи зі змісту положень ст.20, розділу ХІУ вказаного Закону, питання контролю за обчисленням та сплатою страхувальником страхових платежів до Пенсійного фонду України покладено на органи Пенсійного фонду України, а тому спори щодо оплати страхових внесків мають вирішуватися між цими особами, тобто у інший спосіб, ніж зазначений позивачкою.

Відповідно, підстави для зазначення вказаних позовних вимог відсутні.

На підставі ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Березанського районного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Пенсійного Фонду України в Березанському районі Миколаївської області,про захист порушених трудових прав задовольнити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, з 13 жовтня 2009 року по 28 вересня 2014 року.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення виготовлено та підписано 05 травня 2015 року.

Суддя :