У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за порушення грошового зобов'язання,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути на його користь з відповідачки суму індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 09 жовтня 2014 року по 10 лютого 2015 року в розмірі 5 097 грн 02 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2014 року в справі за його позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири, з останньої стягнуто на його користь 43 057 грн 48 коп.

Позивач вказав, що на даний час судове рішення відповідачкою не виконано, заборгованість не погашена, у зв'язку із чим наявні підстави для стягнення з неї індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму інфляції за період з 12 листопада 2014 року по 11 лютого 2015 року в розмірі 1 162 грн 52 коп., 3 % річних від простроченої суми за цей же період в розмірі 322 грн 14 коп., а всього 1 484 грн 66 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і змінити рішення місцевого суду, стягнувши з відповідачки на його користь суму індексу інфляції в розмірі 4 654 грн 51 коп. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 442 грн 50 коп., а всього 5 097 грн 01 коп.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив із передбаченого законом обов'язку боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити суму боргу кредиторові із урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь період прострочення, дійшовши висновку, що моментом, з якого особа вважається такою, що прострочила зобов'язання, є закінчення строку, наданого для добровільного виконання рішення суду.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 24 982 грн 81 коп. та моральну шкоду в розмірі 15 000 грн, а також понесені ним судові витрати в сумі 3 074 грн 67 коп. (а. с. 8-10).

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Сарненського районного управління юстиції (далі - ВДВС Сарненського РУЮ) ВП № 45333531 від 05 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом Сарненського районного суду Рівненської області № 572/4647/13-ц від 22 жовтня 2014 року та надано боржнику строк для добровільного виконання до 12 листопада 2014 року (а. с. 16).

Згідно з довідкою ВДВС Сарненського РУЮ від 05 лютого 2015 року № 216 залишок боргу відповідачки перед ОСОБА_3 складає 43 057 грн 48 коп. (а. с. 17).

Таким чином, станом на 05 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2014 року ОСОБА_4 не виконано.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року № 6-38цс11 та від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що передбачені ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні витрати підлягають стягненню з відповідачки, виходячи із суми стягнутого рішенням суду відшкодування матеріальної шкоди.

Разом з тим для правильного застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України слід вірно встановити строк, за який її положення застосовуються.

Колегія суддів касаційного суду вважає помилковим висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що моментом, з якого особа вважається такою, що прострочила зобов'язання, є закінчення строку, наданого для добровільного виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Чинне законодавство України не передбачає як підставу припинення зобов'язання відкриття виконавчого провадження чи перебування рішення суду у провадженні державного виконавця та не припиняє зобов'язальних правовідносин і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора прав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, невиконання рішення суду у встановлений державним виконавцем строк тягне за собою інші правові наслідки.

З огляду на вищевикладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема невірно визначилися з періодом, за який застосовуються положення ст. 625 ЦК України, оскільки передбачені цією статтею суми підлягають стягненню з відповідача починаючи з часу набрання рішенням суду законної сили, у зв'язку із чим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович