ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору неукладеним у частині, визнання кредитного договору недійсним у частині та повністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), у якому просив визнати кредитний договір від 18 липня 2008 року неукладеним у частині п. 3 щодо ставки FIDR; недійсним у частині п. 2 щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році та недійсним уцілому.

Позовні вимог ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що 18 липня 2008 року між сторонами укладено споживчий кредитний договір № СМ-SME302/263/2008. До 2014 року він сумлінно виконував його положення.

Після отримання у 2014 році висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України на Придніпровській залізниці № 51/36 від 27 травня 2014 року йому стало відомо про те, що як при укладенні кредитного договору, так і під час виконання його умов позичальник стикається з низкою порушень вимог законодавства України, які обумовлюють істотний дисбаланс у правовому становищі банку та позичальника. Зокрема, фіксований відсоток плаваючої процентної ставки у Додатковому договорі

№ 1 до кредитного договору № СМ-SME302/263/2008 від 18 липня 2008 року визначено неоднозначно (цифрами визначено 6,9 %, а прописом - 6,54 %); процентна ставка відповідно до Графіка повернення кредиту та сплати відсотків становить 7,0 % та 14,5 %, що не відповідає умовам кредитного договору, в якому розмір ставки FIDR не визначено, а фіксований відсоток становить 6,9 % або 6,54 %; процентна ставка FIDR не визначена та залежить від низки чинників, які неможливо передбачити та врахувати на час дії кредитного договору; у кредитному договір не визначено максимального розміру збільшення процентної ставки, що є порушенням ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

Відповідно до Додатку № 1 «Графік повернення кредиту та сплати відсотків» під час визначення бази нарахування процентів банком обрано метод «факт/360», але детальний розпис методу нарахування процентів у кредитному договорі не наведено, що, на думку позивача, призводить до додаткового отримання банком процентів за 5 або 6 днів на рік (залежно від того, чи є рік високосним), а також до фактичного завищення нарахування процентів на суму 8 869,21 доларів США за період кредитування, про що банком не було повідомлено.

За результатами експертного економічного дослідження встановлено, що на час укладення кредитного договору ні в самому кредитному договорі, ні в додатку № 1 «Графік повернення кредиту та сплати відсотків» не було проведено розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Крім того, банком не надано жодного документа про умови кредитування, крім самого кредитного договору та додатків до нього.

Таким чином, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальнику, як споживачу кредитних послуг.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір № СМ-SME302/263/2008, укладений 18 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_3 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2015 року скасовано. Відмовлено в позові ОСОБА_3 про визнання кредитного договору неукладеним у частині п. 3 щодо ставки FIDR, недійсним у частині п. 2 щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році та визнання кредитного договору № СМ-SME302/263/2008 від 18 липня 2008 року недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2015 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № СМ-SME302/263/2008, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США на споживчі цілі зі строком повернення до 18 липня 2023 року та сплатою процентів у встановленому цим договором розмірі за користування грошовими коштами.

Відповідно до п. 2.1 та п. 2.1.2 додаткового договору № 1 від 7 квітня 2009 року до кредитного договору сторони домовились про внесення змін та доповнень до кредитного договору, а саме: на період із 7 квітня по 18 вересня 2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 7 % річних. На період із 18 вересня 2009 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка в розмірі 6,9 % річних + FIDR.

Задовольняючи позов у частині визнання кредитного договору недійсним уцілому, суд першої інстанції виходив із того, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача, а саме: фіксований відсоток плаваючої процентної ставки в додатковому договорі № 1 до кредитного договору визначено неоднозначно; процентна ставка FIDR є невизначеною та залежить від низки чинників, які неможливо передбачити та врахувати на період дії кредитного договору до

18 липня 2023 року. Крім того, процентну ставку за кредитним договором не можна визнати фіксованою; у кредитному договорі не визначено максимального розміру збільшення процентної ставки. Відмовляючи в позові в частині визнання кредитного договору від 18 липня 2008 року неукладеним у частині п. 3 щодо ставки FIDR, суд першої інстанції виходив із того, що договір є укладеним. Підстави для визнання договору недійсним у частині відсутні, оскільки договір визнано недійсним уцілому.

Відмовляючи в позові про визнання договору неукладеним у частині п. 3 щодо ставки FIDR, апеляційний суд виходив із того, що законом не передбачено такого способу захисту прав та не передбачений умовами договору.

Відмовляючи в позові про визнання недійсним кредитного договору в частині п. 2 щодо річної бази нарахування процентів, апеляційний суд виходив із того, що нарахування процентів за 360 днів/рік відповідає положенням чинного законодавства та не призводить до порушення прав позичальника.

Відмовляючи в позові в частині визнання кредитного договору недійсним уцілому, апеляційний суд виходив із того, що підписавши кредитний договір, сторони домовились про те, що у договорах використовується плаваюча процентна ставка (яка складається із фіксованого відсотка та перемінної частини FIDR), яка може збільшуватися чи зменшуватися залежно від зміни розміру ставки FIDR, порядок розрахування якої визначено у кредитному договорі; у додатку № 1 до кредитного договору зазначено інформацію щодо сукупної вартості кредиту, погашення основної суми кредиту та процентів, загальний розмір цих сум та розміри сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, графік платежів. Крім того, позичальник підписав анкету-заяву на отримання кредиту (в якій підтвердив надання йому у письмовому вигляді у повному об'ємі інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») та повідомлення про умови іпотечного кредитування, чим спростовуються доводи позивача про те, що йому не було надано інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та що його було введено в оману.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 <http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/435-15/conv/print785589> цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як убачається із укладеного між сторонами кредитного договору, згідно із п. 3 частини № 1 Кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка (фіксований відсоток 6 % річних + FIDR). FIDR - це процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також у приміщенні банку (як головному офісі, так і в інших установах) на інформативних стендах.

Відповідно до п. 1.4.1.3. частини № 2 Кредитного договору плаваюча процентна ставка за кредитом підлягає корегуванню протягом дії цього Договору щоразу після перебігу кожного 12 (дванадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору, якщо інше непередбачено цим договором.

Згідно з п. 1.4.1.3.1. частини № 2 Кредитного договору плаваюча процентна ставка за користування кредитом впродовж першого року дії цього договору підлягає корегуванню після перебігу 11 (одинадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору.

Пунктом 1.4.1.3.2. частини № 2 Кредитного договору визначено, що плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 (одинадцяти/дванадцяти) місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. Із зазначених дат проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR (фактично діюча на дату корегування)+фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. Сторони цим висловлюють свою цілковиту згоду щодо такої зміни плаваючої процентної ставки стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору.

Відповідно до застереження, викладеного після пункту 1.4.1.7.4 частини № 2 Кредитного договору, підписанням цього договору сторони висловлюють свою цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за Кредит, встановлене п. 1.4 (з підпунктами) цього Договору, повністю відповідає волевиявленню сторін. Сторони цим також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього порядку.

Укладенням оспорюваного кредитного договору сторони узгодили вид процентної ставки за кредитним договором, те, що її складовою є FIDR, а також значення «FIDR» та порядок його розрахунку, що відповідає ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України.

Оскільки за умовами частини № 2 Кредитного договору сторони були повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит і окремими елементами цього порядку, то не можна погодитись із доводами касаційної скарги про визнання недійсним кредитного договору з підстав невизначеності розміру процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦПК України (у редакції, чинній на час укладення Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Оскільки редакція ст. 1056-1 ЦК України на час виникнення спірних правовідносин не передбачала обов'язку вказувати у кредитному договорі максимальний розмір процентної ставки, то доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги про те, що висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України на Придніпровській залізниці 51/36 від 27 травня 2014 року є підставою для задоволення позову.

Апеляційним судом дано належну оцінку вказаному висновку експерта. Зокрема, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що посилання у цьому висновку на те, що фіксований відсоток плаваючої процентної ставки у Додатковому договорі № 1 до кредитного договору № СМ-SME302/263/2008 від 18 липня 2008 року визначено неоднозначно (цифрами визначено 6,9 %, а прописом - 6,54 %), а розмір ставки FIDR не визначений, що призводить до порушення прав позичальника, є необґрунтованим, оскільки суперечність у цифровому та буквеному визначенні розміру процентної ставки у п. 3.2 Додаткового договору № 1 від 7 квітня 2009 року є опискою; насправді розмір фіксованої процентної ставки у визначений в додатковому договорі період становить 6,9 % річних.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України на Придніпровській залізниці 51/36 від 27 травня 2014 року, на який посилається позивач, не містить категоричних висновків спеціаліста щодо поставлених питань, а містить лише оцінку спеціалістом певних неузгодженостей у тексті цього договору, яка зроблена на підставі суб'єктивного аналізу спеціалістом умов договору. Зазначений висновок містить припущення, а також посилання спеціаліста на те, що йому не було надано всі необхідні для проведення експертного економічного дослідження додаткові договори.

Згідно із п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1> банки зобов'язані в кредитному договору або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Вирішуючи спір, апеляційним судом встановлено, що позичальник був ознайомлений із умовами Іпотечного кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на Додатку № 1 до кредитного договору, анкеті-заяві на отримання кредиту на купівлю нерухомості, а також на повідомленні про умови Іпотечного кредитування в ПАТ «ОТП-Банк».

За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальник отримав від банку інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що вимога ОСОБА_3 про визнання Кредитного договору неукладеним у частині п. 3 щодо ставки FIDR не підлягає задоволенню.

Згідно із листом Національного банку України № 12-211/12-107 від 10 січня 1997 року нарахування відсотків за кредитним та депозитними угодами між резидентами і нерезидентами здійснюється на підставі 360- або 365-денного року, календарної або умовної кількості днів на місяць, як це передбачено сторонами в угоді.

Відповідно до п. 1.18 глави І Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України № 255 від 18 червня 2003 року та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за

№ 583/7904, для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод «факт/факт» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод «факт/360» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод «30/360» - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30.

Пунктом 1.4.1.5 частини № 2 Кредитного договору визначено, що якщо дата повернення нарахованих процентів припадає на небанківський день - платежі здійснюються позичальником у банківський день, наступний за таким небанківським днем , але не пізніше передостаннього дня поточного місяця.

З огляду на викладені положення Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, листа Національного банку України № 12-211/12-107 від 10 січня 1997 року та умов Кредитного договору, які передбачають порядок сплати процентів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначена у п. 2 ч. 1 Кредитного договору річна база нарахування процентів у 360 днів у році відповідає вимогам закону.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначена база нарахування процентів призводить до порушення прав позивача, не обґрунтовані належними доказами, тому рішення апеляційного суду в частині відмови в позові про визнання недійсним Кредитного договору у частині п. 2 щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році, є правильним.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дав належну оцінку обставинам позову, на які посилався позивач у позовній заяві, правильно встановив характер правовідносин між сторонами і правову норму, що їх регулює, та на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, касаційна скарга підлягає відхиленню, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року - залишенню без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук