Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В., Хилевича С.В.

Секретар судових засідань Демчук Ю.Ю.

З участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою виконуючого обов"язки директора Рівненського державного аграрного коледжу на рішення Рівненського міського суду від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Рівненського державного аграрного коледжу про стягнення компенсації за час невикористаної відпустки та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Рівненського міського суду від 03 грудня 2014 року її позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Рівненського державного аграрного коледжу на користь ОСОБА_2 компенсацію за час невикористаної відпустки в період вимушеного прогулу з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003 року, а саме за 123 календарних дні в сумі 7567гривень 70 коп.

Стягнуто з Рівненського державного аграрного коледжу на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 3000гривень.

Стягнуто з Рівненського державного аграрного коледжу судові витрати по справі у сумі 243гривні 60коп.

У поданій апеляційній скарзі виконуючий обов"язки директора Рівненського державного аграрного коледжу зазначає, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи є необ"єктивним, необґрунтованим та винесено з порушенням норм матеріального права.

__________________________________________________________________

Справа № 569/17453/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Тимощук О.Я.

Провадження №22-ц/787/129/2015 Суддя-доповідач Собіна І.М.

Вважав, що позивачка після звільнення з роботи 13 жовтня 2003 року по п. 1 ст. 36 КЗпП України пропустила тримісячний строк на звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору.

Вимоги про виплату їй компенсації за невикористану відпустку висунула коледжу лише 31 липня 2013 року.

Вважає, безпідставним посилання позивачки на рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4, в якому зазначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, не залежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат, оскільки вважає, що дані положення конституційного суду поширюються на осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, а трудові відносини з ОСОБА_2 припинились 13 жовтня 2003 року.

За порушення коледжем вимог ст. 116 КЗпП при звільненні ОСОБА_2 рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року, з них стягнуто середньо місячний заробіток на користь позивачки у сумі 30182гривень 04коп. (за період з 14 жовтня 2003 року по день фактичного розрахунку 26 червня 26 червня 2013 року) та 1000гривень морального відшкодування.

Вважають, що коледж вже поніс відповідальність за несвоєчасний розрахунок із ОСОБА_2 при її звільненні, компенсувавши тим самим невикористану нею відпустку.

ОСОБА_2 знову пред"явила до них вимоги про стягнення коштів, які вона вже отримала.

Окрім того, вважає помилковим наведений судом розрахунок суми компенсації.

Вважає безпідставним та недоведеним задоволення вимоги позивачки про стягнення на її користь морального відшкодування.

По наведених підставах просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В запереченні на апеляційну скаргу позивача, ОСОБА_2 вказує на безпідставність її доводів просила оскаржуване рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Колегія суддів заслухавши доводи та заперечення сторін у межах поданої апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду дійшла висновку про її часткове задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала у відповідача викладачем юридичних дисциплін. З 16 липня 2001 року була звільнена з посади по п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Не погодившись із своїм звільненням позивачка звернулась до суду з позовом про поновлення її на роботі. Спір у суді тривав два роки і рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 жовтня 2003 року вона була поновлена на роботі і цього ж дня звільнена по п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Посилаючись на те, що вона з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003 року перебувала у вимушеному прогулі і за нею зберігалось робоче місце, вона мала право на відпустку.

Оскільки, при її звільненні компенсація за невикористану відпустку виплачена їй не була, просила стягнути на її користь 7567гривень 70 коп. компенсації та 5000гривень морального відшкодування.

Строк позовної давності про застосування якого просив позивач до спірних правовідносин не застосовується.

Суд першої інстанції у своєму рішенні обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. ст. 82 КЗпП України ОСОБА_2мала право на відпустку під час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі відповідач фактично визнав, що на час звільнення ОСОБА_2 компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустку їй виплачена не була.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Грошова компенсація за невикористану відпустку, згідно ст. 2 Закону України „Про оплату праці" входить до структури заробітної плати, тому висновок суду першої інстанції про відсутність обмежень для звернення позивачки з такими вимогами є обґрунтованим.

Задовольняючи грошові вимоги ОСОБА_2 у сумі 7567гривень 70коп., суд першої інстанції виходив з вимог п. п. 2, 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року та Наказу Міністерства освіти та науки України від 26 вересня 2005 року № 557, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 жовтня 2005 року за №1130/11410 „Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ", про що навів у рішенні відповідні розрахунки, з якими погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, колегія суддів вважає присуджену суму морального відшкодування на користь позивачки в сумі 3000гривень завищеною і такою що підлягає на думку колегії суддів зменшенню до 100гривень.

Виходячи з наведеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні в частині зменшення суми морального відшкодування.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу виконуючого обов"язки директора Рівненського державного аграрного коледжу задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 03 грудня 2014 року змінити, зменшивши суму морального відшкодування стягнуту на користь ОСОБА_2 до 100гривень.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: О.В.Оніпко

С.В.Хилевич