Справа № 368/932/15-ц
Провадження № 2/368/351/15
Рішення

іменем України

"22" червня 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, Управління Держземагенства у Кагарлицькому районі про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :03:004:0015, посилаючись на те, що 15.10.2009 року померла ОСОБА_4.

За життя ОСОБА_4 належала земельна ділянка на підставі державного акту на земельну ділянку серія ЯБ №780481 від 22.02.2006 року площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

При житті ОСОБА_4 заповіт на все своє майно, в тому числі вищезазначений земельну ділянку, складено не було.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійснім, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також: у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 того Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкуванню за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_4 із спадкоємців першої черги залишився її чоловік ОСОБА_3.

У звязку з відкриттям спадщини ОСОБА_4 ОСОБА_3 у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернувся із заявою до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини дружини ОСОБА_4

Державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори 26.10.2011р. ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Однак, після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 JI.O. не оформив на своє імя правовстановлюючий документ (державний акт) на вищезазначену частину земельної ділянки.

16.04.2013 року помер ОСОБА_3.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкуванню за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народження після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги залишились син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2. Інших спадкоємців першої черги не залишилось.

ОСОБА_2 у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу Україн, шестимісячний строк не подавала заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини батька ОСОБА_3 та 27.04.2015 р. склала заяву посвідчену секретарем виконавчого комітету Сущанської сільської ради, в якій зазначила, що пропустила строк на прийняття спадщини та не бажає його продовжувати.

У звязку з відкриттям спадщини ОСОБА_3 він у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернувся із заявою до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після батька ОСОБА_3

Проте, державний нотаріус Кагарлицької районної державної нотаріальної контори повідомила про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в звязку з тим, що не отримано правовстановлюючий документи та не проведена державна реєстрація свідоцтва на право власності на підставі свідоцтва на спадщину виданого Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою 26.10.2011 року за №1-4363 на імя ОСОБА_3 У звязку з чим було запропоновано звернутися до суду про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку ОСОБА_3

Таким чином, у звязку з тим, що за життя ОСОБА_3 не виготовив державного акту на земельну ділянку, а для отримання свідоцтва на право на спадщину необхідно надати оригінал державного акту на імя ОСОБА_3. Позивач не може оформити через нотаріальну контору свої спадкові права на вказану земельну ділянку.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивача визнала та не заперечувала проти їх задоволення.

Представник третьої особи в особі Управління Держземагенства у Кагарлицькому районі в судове засідання не зявився, подавши до суду заяву, в якій просять розгляд справи проводити у відсутність представника управління.

Представник третьої особи в особі Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить розписка про отримання судової повістки, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, а тому суд вважає ухвалити рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити з наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

15 жовтня 2009 року померла ОСОБА_4.

За життя ОСОБА_4 належала земельна ділянка на підставі державного акту на земельну ділянку серія ЯБ № 780481 від 22.02.2006 року площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Кагарлицького району Київської області.

Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

При житті ОСОБА_4 заповіт на все своє майно, в тому числі вищезазначений земельну ділянку, складено не було.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійснім, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також: у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 того Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкуванню за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_4 із спадкоємців першої черги залишився її чоловік ОСОБА_3.

У звязку з відкриттям спадщини ОСОБА_4 ОСОБА_3 у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернувся із заявою до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини дружини ОСОБА_4

Державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори 26.10.2011 р. ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Однак, після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 не оформив на своє імя правовстановлюючий документ (державний акт) на вищезазначену земельну ділянку.

16.04.2013 року помер ОСОБА_3.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги залишилася його діти син ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_6. Інших спадкоємців першої черги не залишилось.

Відповідно до статті 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Державна реєстрація речового права, яка здійснювалась на підставі та у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-IV та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7.02.2002 р. за № 7/5, зводилася до реєстрації у відповідному відділі земельних ресурсів, яка визначалася як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу та припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке визначення поняття державної реєстрації речового права залишилось і у новій редакції Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цього Закону, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

В період встановлення нової системи державної реєстрації прав відповідно до Закону така реєстрація проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, які видані чи оформлені до «01» січня 2013 року.

Відповідно до пункту 11 статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Отже, після смерті власника неможливо здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухомість .

Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. ст. 392, 1223 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуючи, що ОСОБА_3 за життя набув право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, проте отримав відповідні правовстановлюючі документи, які належним чином не оформлені, з огляду на те, що ОСОБА_7 прийняв спадщину, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану вище земельну ділянки, порушені права позивача підлягають захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :03:004:0015.

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, Земельним кодексом України, ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, Управління Держземагенства у Кагарлицькому районі про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сущанської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :03:004:0015.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко