АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6360/15 Справа № 173/14/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути із відповідача. на свою користь заборгованість за кредитним договором №DZV0SK00000048 від 31.05.2005 року, а саме за відсотками в сумі 5800 грн. 71 коп. та 18 343 грн. 54 коп. пеня, а всього 24144 грн. 25 коп., а також понесенні судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 50,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку із значним порушенням зобовязань за кредитним договором станом на 18 листопада 2014 року заборгованість становить 30069 грн. 66 коп. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року з відповідача на користь позивача вже було стягнуто 7437 грн. 84 коп.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не врахування обставин у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив із того, що 31 травня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ЗАТ КБ «Приватбанк») (Банком) та ОСОБА_2 (Позичальником) було укладено договір № DZV0SK00000048. Відповідно до умов договору позичальник отримав кредит в сумі 2500 грн. з умовами сплати процентів за користування кредитним коштами в розмірі 4,17% щомісяця на суму залишку заборгованості та сплатою комісії 1% від суми кредиту в розмірі 25 грн. на строк до 30 травня 2007 року. Погашення заборгованості, в тому числі по кредиту, процентах за використання кредиту, мало відбуватися відповідно до умов договору щомісячними платежами в період з 10 по 15 число кожного місяця у відповідності до графіку, передбаченого п. 1.2 договору (а.с.7-8).

До вказаних правовідносин суд застосував положення ст.ст. 526,1054 ЦК України.

Суд вказав, що уклавши із банком кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності ОСОБА_2 порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 18 листопада 2014 року становить 30069 грн. 66 коп.: 687 грн. 56 коп. заборгованість за кредитом; 9097 грн. 94 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 20284 грн. 16 коп. пеня (а.с.5-6).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року із ОСОБА_2 було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 7437 грн. 84 коп. (а.с.4).

Сторонами не надано доказів повернення кредиту в повному обсязі на день ухвалення рішення.

У звязку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості позивач продовжує нараховувати проценти за користування кредитом та пеню у відповідності до п. 3.2. договору за весь час після ухвалення судом рішення в 2010 році.

Верховний Суд України 6 листопада 2013 року розглянув справу № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Суд першої інстанції врахував п.3.1 умов договору яким передбачено, що розрахунок процентів відбувається, починаючи з дати списання грошових коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. Проценти нараховуються по фактичному залишку заборгованості на кожний календарний день. Проценти розраховуються щомісячно за період з попередньої дати фактичної сплати щомісячного платежу. Також умовами договору передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за процентами та комісією Банк має право нарахувати, а Позичальник сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення.

Таким чином, судом встановлено, що умовами договору передбачено щомісячне нарахування та погашення процентів за користування кредитним коштами до повного погашення заборгованості та щоденне нарахування пені за порушення строків погашення заборгованості.

Суд вважав, що саме несплата чергового щомісячного платежу є порушенням зобовязання з боку відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України визначено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Доказів укладення між Банком та Позичальником договору про збільшення позовної давності сторонами не надано.

Як встановлено судом в добровільному порядку відповідачем заборгованість за кредитним договором не була погашена, так само як і не виконувалось в добровільному порядку рішенням суду про стягнення заборгованості.

Про невиконання позичальником зобовязання щодо сплати відсотків та пені позивачу було відомо після несплати чергового щомісячного платежу після набранням рішенням суду законної сили, а саме 7 березня 2010 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по відсотках закінчився 8 квітня 2013 року, а річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості з пені 8 квітня 2011 року.

Проте позивач звернувся до суду з позовом лише в січні 2015 року (згідно зі штампом вхідної кореспонденції).

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Суд відхилив доводи позивача про те, що позовна давність не може в даному випадку застосовуватись, оскільки з відповідача стягувалась заборгованість за кредитом з пенсії, що є підставою для переривання перебігу позовної давності з огляду на наступне.

Згідно з листом Управління Пенсійного фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 5 березня 2015 року № 1431/05/14 на підставі виконавчого листа від 24 лютого 2010 року № 2-218/2010 із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягувалась заборгованість в сумі 7437 грн. 84 коп. Стягнення розпочато з 1 січня 2012 року.

Згідно з ч 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Стягнення суми заборгованості з пенсії позичальника в примусовому порядку на підставі виконавчого листа у межах примусового виконання рішення суду, на думку суду, не свідчить про визнання відповідачем боргу або іншого обовязку зі сплати нарахованих сум процентів та пені, а є лише процедурою примусового виконання рішення суду у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Будь-яких інших доказів визнання відповідачем суми заборгованості за процентами та пенею позивачем не надано, більше того про існування такої заборгованості вже після рішення суду 2010 року відповідачу взагалі не було відомо.

Наявність поважних причин пропущення строку позовної давності позивачем не доведено.

Врахувавши встановлені обставини, і те що відповідачем було заявлено про застосування позовної давності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у позові в повному обсязі.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову доводи апеляційної скарги про те, що: зобовязання відповідача не припинилося відповідно до вимог закону; відповідачем вчинені дії, що свідчать про визнання боргу.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язуєтьсяповернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, правовідносини, що склалися між сторонами, застосував відповідні норми матеріального права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Як вбачається із умов договору, укладеного між сторонами 31 травня 2005 року, позичальник отримав кредит із умовами сплати процентів щомісяця на суму залишку заборгованості, на строк до 30 травня 2007 року. Погашення заборгованості, в тому числі по кредиту, процентах за використання кредиту, мало відбуватися щомісячними платежами в період з 10 по 15 число кожного місяця у відповідності до графіку, передбаченого п. 1.2 договору (а.с.7-8). Умови цього договору сторонами не змінювалися.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року із ОСОБА_2 вже було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 7437 грн. 84 коп. (а.с.4). Це рішення виконується у примусовому порядку, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується листом УПФУ у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 5 березня 2015 року № 1431/05/14, де зазначено, що на підставі виконавчого листа від 24 лютого 2010 року № 2-218/2010 із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягувалась заборгованість в сумі 7437 грн. 84 коп. Стягнення розпочато з 1 січня 2012 року.

Бездіяльність боржника - неоспорювання ним стягнення коштів за законом, не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Оскільки після 24 лютого 2010 року позивачем до відповідача не заявлялись додаткові претензії чи вимоги, а відповідач самостійно не сплачував ніяких грошових сум на погашення боргу, а також самостійно чи через представників не здійснював інших дій, які б свідчили про визнання боргу, а тому відсутні підстави для застосування до вказаних правовідносин вимог ч.1 ст.264 ЦК України.

Позивач із новим позовом звернувся до суду лише 08 січня 2015 року.

Відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України (а.с.30).

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалені із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів із моменту проголошення.

Судді: