Єдиний унікальний номер 243/6895/15-ц Номер провадження 22-ц/775/706/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

29 вересня 2015 року м. Артемівськ Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.,

при секретарі Коваленко О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовною заявою про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним.

На підставі договору купівлі-продажу будинку від 26 вересня 2008 року на праві власності позивачці належить будинок з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1, в якому зареєстровані її донька - ОСОБА_2 та малолітній онук позивачки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з осені 2012 року, відповідачка ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3, без поважних причин не проживають в будинку позивачки та їх особисті речі там відсутні, що підтверджується актом обстеження квартального комітету Билбасівської селищної ради від 20 липня 2015 року. Посилаючись на вимоги ст. 405 ч.2 ЦК України, позивачка просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1, оскільки їх подальша реєстрація в будинку перешкоджає їй у розпорядженні власністю.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволені частково.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку м. Оренбург Російської Федерації, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти вимог щодо визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування житловим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 121 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, а саме, - визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина відповідачки, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, - сторонами не оскаржується.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками, а відповідачка ОСОБА_2 - телефонограмою, яку прийняла особисто (а.с.63, 66).

Третя особа - служба у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації також повідомлена про час та місце розгляду справи та надіслала до апеляційного суду письмове заперечення на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1, в якому просила рішення суду залишити без змін (а.с. 63, 64-65).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови в задоволенні позову та ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить будинок з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1, в якому зареєстровані її донька - ОСОБА_2 та малолітній онук позивачки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З жовтня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 без поважних причин в будинку позивачки не проживають та їх особисті речі там відсутні, що підтверджується актом обстеження квартального комітету Билбасівської селищної ради від 20 липня 2015 року та показаннями свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідачка ОСОБА_2 не надала суду доказів поважних причин відсутності в будинку АДРЕСА_1, де зареєстрована разом з малолітнім сином - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що у зв'язку з малолітнім віком останній не може самостійно визначати місце свого проживання, доказів того, що матір дитини надала згоду на зміну місця проживання дитини матеріли справи не містять, а відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, діти - члені сім'ї або власника будинку мають права користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Разом з тим, з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить будинок з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1, яким вона не може розпорядитися на свій розсуд, оскільки в будинку зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 з малолітнім сином, які відсутні в будинку понад один рік без поважних причин.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ,ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р.№ 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

Звертаючись до суду з дійсним позовом позивачка просила суд визнати втратившими право користування спірним будинком, ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3, оскільки вони там не проживають без поважних причин понад один рік, а їх подальша реєстрація у будинку перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною їй власністю. Суд визнав такі вимоги позивачки цілком обґрунтованими, задовольнив позов щодо визнання матері дитини такою, що вона втратила право користування житловим приміщенням, але помилково відмовив у задоволенні позову щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами ч. 4ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків.

Оскільки ОСОБА_2 визнана такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, то її малолітня дитина не може залишатися за місцем проживання інших осіб, окремо від матері, що в такому разі буде суперечить наведеним вище вимогам ч. 4 ст. 29 ЦК України.

Також помилковим є висновок суду першої інстанції і про те, що відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, діти - члені сім'ї або власника будинку мають права користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленім нового рішення в цій частині про задоволення позову про визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною вище адресою.

Оскільки при ухвалені рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, а апеляційну скаргу позивачки слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, скасувати.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Словянська Донецької області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: