У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Касьяна О.П.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості у розмірі 14 690,11 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 117 373 грн за договором про надання споживчого кредиту № KIC0GK00830059 від 14 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 17,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року, у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому іпотечне майно відповідача не може бути примусово відчужене, оскільки за умовами кредитного договору, кредитні кошти надавались відповідачу в іноземній валюті на споживчі цілі, виконання зобов'язання забезпечувалось передачею в іпотеку спірної квартири загальною площею 34,60 кв.м, яка використовується відповідачем як місце її постійного проживання.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту № KIC0GK00830059, за умовами якого останній отримав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 12 600 доларів США, з яких 10 тис. доларів США на придбання квартири, та 2 600 доларів США на сплату страхових платежів та зобов'язувався сплатити проценти в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості, комісії в порядку та на умовах, визначених цим договором (а.с. 12-15).

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором 14 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір (а.с. 16-18), за яким останній передав банку в іпотеку нерухоме майно квартиру НОМЕР_1, загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 17,20 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту відповідач допустив заборгованість у розмірі 14 690,11 доларів США, що за курсом НБУ становить 117 373,96 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 9 159,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 2 872,81 доларів США, 479,50 доларів США заборгованості зі сплати комісії, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 1 448,82 доларів США, 31,29 доларів США штрафу (фіксована частина), 698,04 доларів США штрафу (процентної складової).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не надав належної оцінки наявним у справі доказам в їх сукупності, не перевірив допустимості та належності наданих сторонами доказів, зокрема, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, дійшов висновку про те, що предмет іпотеки є єдиним місцем постійного проживання відповідача, іншого житла у нього немає, не перевіривши даної обставини належним чином. Водночас, суд першої інстанції зауважив, що позивач після прийняття відповідного закону, про який йдеться у ст. 3 Закону, не позбавлений права пред'явлення своїх вимог до відповідача з моменту прийняття закону про врегулювання питання погашення відповідачем як позичальником основної суми заборгованості, вираженої у іноземній валюті, фактично позбавивши позивача права на судовий захист. Крім того, вирішуючи спір по суті первісних позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» судом не враховано тієї обставини, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено, що іпотека припиняється, а встановлено лише заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, апеляційний суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам в їх сукупності, не перевірив правильності висновків суду першої інстанції щодо заявлених позовних вимог, залишивши поза увагою вимоги ст. 303 ЦПК України, відповідно до яких, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив лише з наявності підстав для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірне майно підпадає під дію цього закону, зазначивши, що предмет іпотеки є місцем постійного проживання відповідача, іншого житла у нього немає, при цьому не мотивуючи, на підставі яких доказів встановлено такі обставини, не врахував, що Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки суду першої інстанції щодо передчасно заявлених позивачем вимог залишились взагалі поза увагою апеляційного суду.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду від 17 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.П. Касьян
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук