Справа № 369/1343/15 Головуючий у І інстанції Усатов Д.Д.
Провадження № 22-ц/780/5125/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 29 03.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

03 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Ігнатченко Н.В., Лащенка В.Д.

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Моторного (транспортного) страхового бюро України, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом та просили стягнути солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та ПАТ "СК "Лафорт" на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 29 807 грн. 20 коп. та 5000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 795 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду; стягнути солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та ПАТ "СК "Лафорт" на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 15 600 грн. та 5000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 495 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 листопада 2012 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «HYUNDAI TUCSON», рухаючись по автодорозі с. Білогородка - Київ - Чоп в напрямку а/д Чоп напроти будинку № 44 по вулиці Щорса у селі Білогородка Києво-Святошинського району Київської області здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який в результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер. ОСОБА_2 є рідною сестрою, а ОСОБА_3 - племінником покійного ОСОБА_6, та були визнані в ході досудового розслідування потерпілими та цивільними позивачами. Згідно вироку суду ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок втрати близької людини позивачі відчувають моральні страждання, які впливають на психічне та фізичне самопочуття, у них погіршився стан здоров'я.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ЛАФОРТ» на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 29 807 грн. 20 коп. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ЛАФОРТ» на користь ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 15 600 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі зазначають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди з ОСОБА_4 Суд безпідставно відмовив у стягненні шкоди з Моторного (транспортного) страхового бюро України, так як ПАТ «Страхова компанія «ЛАФОРТ» визнана банкрутом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 27 листопада 2012 року приблизно о 18 год. 10 хв., ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «HYUNDAI TUCSON», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись по автодорозі с. Білогородка - Київ - Чоп в напрямку а/д Чоп напроти будинку №44 по вул. Щорса у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6. ОСОБА_4, створюючи небезпеку, загрожуючи життю та здоров'ю громадян, завдаючи матеріальних збитків, виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін і при виникненні небезпеки для руху, не зменшив швидкість свого автомобіля і не уникнув наїзду на ОСОБА_6, спричинивши йому тим самим тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній в кареті швидкої медичної допомоги помер.

Згідно вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2015 року в частині засудження ОСОБА_4 за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_4 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «ЛАФОРТ», згідно полісу АВ 7802413 від 31.07.2012 року. Термін дії полісу з 01.09.2012 року по 31.08.2013 року. Страхова сума за полісом: 100 000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю та 50 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну. Франшиза - частина збитку, що не відшкодовується страховиком - 0 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ПАТ «Страхова компанія «Лафорт» зобов'язаний відшкодувати позивачам завдану матеріальну шкоду у розмірі фактично понесених витрат. Позивачами було надано належні докази понесених витрат, які заявлялись ними до відшкодування. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачі не надали доказів того, що їй було завдано моральну шкоду саме в тому розмірі, в якому вони просять її стягнути.

Колегія суддів по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана у фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням транспортних засобів, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1201 ЦК України винна особа, яка завдала шкоди смертю потерпілому, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, інші витрати.

Відповідно до п. 9.3 ст.9, п.1 ст.19 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхові відшкодування здійснюються по кожному страховому випадку, що настав протягом періоду дії договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в межах ліміту відповідальності страховика, з урахуванням умов, визначених у пункті 19.1 статті 19 Закону. Згідно з ст. 22 зазначеного Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує, у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою сумою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_4 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «ЛАФОРТ» і ліміт відповідальності страхової компанії перевищує розмір матеріальних збитків.

В апеляційній скарзі позивачі зазначають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог до МТСБ України, оскільки ПрАТ «СК «Лафорт» визнано банкрутом.

Однак зазначені доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 41 зазначеного Закону МТСБ України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» позивачі мають право заявити вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, та можуть звернутися до ліквідатора ПрАТ «СК «Лафорт» з заявами про включення їх до числа кредиторів на підставі судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак матеріали справи не містять жодного доказу ліквідації ПрАТ «СК «Лафорт», визнання її банкрутом, а також доказів недостатності коштів та майна страховика.

За таких обставин підстав до стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди з МТСБ України немає і суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в цій частині.

В ході розгляду справи в апеляційному суді колегією суддів уточнено у представника позивачів підставу позову в частині стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду, оскільки в позовній заяві вона визначена не чітко.

Відповідно до пояснень представника позивачів, вимоги останніх ґрунтуються на положеннях ст. 1168 ЦК України, а саме моральна шкода, заподіяна смертю потерпілої особи, відшкодовується її чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявляють в своїй позовній заяві, що вони є сестрою та племінником померлого, однак жодних доказів зазначеним обставинам матеріали справи не містять. Також позивачі не є чоловіком, дружиною, дочкою чи сином померлого, які в силу вимог ч. 2 ст. 1168 мали б право заявити вимогу про відшкодування моральної шкоди спричиненої смертю особи.

Посилання представника позивачів на спільне проживання останніх однією сім'єю з померлим, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки, всупереч вимогам ч. 2 ст. 27, ст. 60 ЦПК України, позивачами не надано суду жодного доказу проживання однією сім'єю з померлим.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених ст. 1168 ЦК України до стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду немає.

Крім того, як було зазначено вище відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вказуючи в позовній заяві про спричинення їм моральної шкоди, позивачі посилались на погіршення стану здоров'я з подальшими хворобливими проявами, втрату душевного спокою, посилення переживань…

Проте жодного доказу на підтвердження зазначених обставин позивачі суду не надали. При цьому посилання в позові на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2014 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України - вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Всі інші обставини на які посилається позивач підлягають доказуванню в загальному порядку, визначеному ст.ст. 27, 60-66 ЦПК України.

Отже рішення суду першої інстанції в частині відмови задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивачів відшкодування за спричинену моральну шкоду відповідає фактичним обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовується.

Рішення суду в частині задоволення позову сторонами не оскаржувалося, а, відтак в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Лащенко В.Д.