РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі: судді Нємиш Н.В.,

за участі секретаря Андрієвій Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

20.07.2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільно нажитого майна. Зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 07.08.2004 року. Одночасно з позовом про поділ майна нею подана позовна заява про розірвання шлюбу. 17.07.2006 року сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 55,5 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м). Квартира на праві приватної власності належить відповідачу, але придбана під час шлюбу.

У зв'язку з цим просить суд визнати зазначену квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Позивачка просила позов розглянути за її відсутності, наполягала на задоволенні позову.

Відповідач просив позов розглянути за його відсутності, не заперечував проти поділу квартири.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 07.08.2004 року (свідоцтво про шлюб серії 1-НО № 248425 від 07.08.2004 року) (а.с.5).

Згідно інформації з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3М, на ім'я відповідача ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 55,5 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м).

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Вимогами ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, та відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Вимогами ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки спірне майно у вигляді квартири було придбане за час проживання сторонами у шлюбі, то воно є спільним майном подружжя. Тому необхідно визнати право приватної власності за кожним на 1/2 частку спірної квартири. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого майна подружжя задовольнити.

Поділити спільно нажите майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право приватної власності за кожним на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 55,5 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

На рішення суду першої інстанції може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: