АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7812/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2135/15Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів : Хіль Л.М., Буленка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 27 травня 2015 рокупозовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 93 000 грн., судові витрати 1173, 60 грн., а всього 94 173, 60 грн.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2, яка його оскаржила, просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити, оскільки вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2014 року між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, а саме ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_2 кошти у розмірі 80 000 грн. Вказану суму грошей відповідач зобов'язувалася повернути до 01 грудня 2014 року , на підтвердження чого відповідач надала позивачу розписку.

Згідно розписки від 24 грудня 2014 року ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 товар під реалізацію. Борг за товар становить 13 000 грн. та зобов'язується повернути борг до 01 березня 2015 року.

У визначені строки відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка від 29 липня 2014 року є доказом факту передачі грошової суми позичальнику.

Розписка від 24 грудня 2014 року про отримання відповідачем від позивача товару під реалізацію на суму 13 000 грн., також є грошовим зобов'язанням, оскільки згідно неї, відповідач зобов'язалась повернути позивачу борг в сумі 13 000 грн. Факт повернення певного товару з його індивідуальними характеристиками в даній розписці не обумовлений, а тому дану розписку, суд першої інстанції вірно роцінив як підтвердження передачі позивачем відповідачу коштів у розмірі 13 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч вказаним нормам, відповідачкою не було представлено належних доказів на підтвердження того, що вона не отримувала кошти у розмірі 80 000 грн., написання такої розписки під тиском дочки позивача ОСОБА_4, оскільки з часу написання розписки - 29 липня 2014 року, відповідачем не вчинено жодних дій з приводу захисту свого порушеного права. Зі слів відповідачки, вона звернулась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій позивача після відкриття провадження у даній справі. Також з часу написання розписки від 24 грудня 2014 року, відповідачка не зверталась з заявами про викладення неправдивих відомостей у даній розписці, відсутності передачі обумовлених коштів чи інших фактів, зазначених у розписці.

Також посилання відповідачки щодо відібрання позивачем всіх коштів, які вона отримала як дохід від реалізації товару , та у послідуючому вилучення всього товару відповідачки позивачем та його дочкою, вірно не прийнятий до уваги, оскільки на підтвердження зазначених обставин відповідачкою не надано доказів у розумінні ст. 57 ЦПК України.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що позов є законним та обґрунтованим і підлягає задоволенню і з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути суму боргу з урахуванням вимог ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неотримання грошей від ОСОБА_3 та написання розписки під диктовку позивача, оскільки належних та обгрунтованих доказів того, що розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_3 була написана відповідачкою під тиском інших осіб апелянтом не надано..

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 27 травня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: Л.М. Хіль

О.О. Буленко