Справа № 362/2891/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г.М.
Провадження № 22-ц/780/5336/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 29 06.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

6 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 46 000 грн. матеріальної та 5 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що маючи намір придбати в майбутньому у відповідача земельну ділянку та розташований на ній гараж по АДРЕСА_1, позивач 19 липня 2014 року передав відповідачу завдаток в розмірі 2 000 дол. США, про що була складена відповідна розписка. В свою чергу ОСОБА_3 зобов'язалася передати вищевказану нерухомість ОСОБА_2 після оформлення необхідних правовстановлюючих документів.

Оскільки відповідач на час звернення до суду отриманих коштів не повернула та не передала позивачу обумовлені об'єкти нерухомості, останній змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому, посилаючись на вимоги ст.ст. 570, 571 ЦК України, просив його задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач, через представника ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 19 липня 2014 року між сторонами з метою відчуження в подальшому земельної ділянки з побудованим на ній приміщеннями по АДРЕСА_1 укладено договір, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язалася передати вищевказану нерухомість у власність ОСОБА_2 після оформлення необхідних правовстановлюючих документів та в якості завдатку відповідачу передано 2 000 дол. США, про що була складена відповідна розписка.

18 грудня 2014 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_7. та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_3».

Як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду справи в суді першої інстанції у відповідача були наявні технічний паспорт на гараж по АДРЕСА_1, рішення Васильківської міської ради Київської області від 8 серпня 2014 року про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0046 га у приватну власність та сам проект землеустрою, виготовлений ФОП «ОСОБА_6», однак право власності на вказані об'єкти нерухомості за ОСОБА_3 не зареєстровано.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись із вимогою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивач обрав не вірний спосіб захисту, оскільки фактично ставиться питання про стягнення переданої ним згідно розписки суми завдатку, що регулюється іншими нормами матеріального права.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_2 з посиланням на положення ст.ст. 570, 571 ЦК України порушив питання про повернення йому ОСОБА_3 суми завдатку, переданого з метою придбання в майбутньому земельної ділянки та розташованого на ній гаражу, зазначивши предметом цих вимог як відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з підстав не вірного обрання способу захисту прав, на вказане уваги не звернув, в порушення ст.ст. 11, 212-214 ЦПК України належним чином не перевірив зміст позовних вимог та правові норми, на які посилався позивач та чи підлягають вони до застосуванню для правовідносин, що виникли між сторонами, та визначивши підставами заявлених вимог норми права, що регулюють інститут відшкодування шкоди, фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки помилка в найменуванні позовної заяви не має правового значення для правильного вирішення спору, якщо із встановлених обставин справи вбачається необхідність застосування норм матеріального права, на які здійснено посилання позивачем.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що відчуження обумовлених об'єктів нерухомості не відбулося у зв'язку з тим, що відповідач не зареєструвала право власності на них у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, частиною 2 цієї статті встановлена презумпція авансу, якщо правочином не визнано, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

З викладених вище положень законодавства слідує, що завдатком є грошова сума, що внесена боржником на підтвердження взятих ним на себе зобов'язань за укладеним договором і для забезпечення виконання таких зобов'язань в подальшому.

Зважаючи на те, що між сторонами на момент передачі коштів не існувало жодного договору, виконання якого забезпечували б грошові кошти на загальну суму 2 000 дол. США, то такі кошти не можуть вважатися завдатком, а в силу положень ч. 2 ст. 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню в примусовому порядку позивачу.

Згідно з ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 1 та 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.

Встановлено, що станом на дату ухвалення рішення один долар США за офіційним курсом Національного банку України коштує 21, 153 грн., що в еквіваленті переданого розміру авансового платежу у 2 000 дол. США складає 42 306,00 грн.

З урахуванням викладеного та встановивши, що договір купівлі-продажу, на підтвердження зобов'язання якого був переданий ОСОБА_3 аванс, не укладений, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 суму авансу, визначивши її розмір у гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення.

Поруч з цим, з огляду на положення ст. 23 ЦК України та роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» колегія суддів не вбачає правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, адже ним не зазначено чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, як і не доведено, що заявлений розмір грошової суми оцінений у відповідності заподіяній шкоді та з чого він виходив при цьому.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем, а саме 420,30 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 210,15 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 630,45 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму переданого авансу у розмірі 42 306,00 грн. (сорок дві тисячі триста шість гривень) та витрати по сплаті судового збору в сумі 630,45 грн. (шістсот тридцять гривень сорок п'ять копійок).

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: