Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О. О. , при секретарі Сердюк Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначила, що 25 січня 2014 року відповідачі, перебуваючи у шлюбі, позичили в неї грошові кошти у розмірі 1500 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів. Згідно із розпискою, відповідачі зобовязалися повернути суму боргу на строк до 25 липня 2015 року. Як позивачці пояснили відповідачі, кошти їм були потрібні для поїздки до Ізраїлю. По закінченню зазначеного у розписці строку відповідачі борг не повернули, від виконання зобов'язання ухиляються. У звязку з цим позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просила стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості у розмірі 32550 грн., яка є еквівалентом отриманих у позику 25 січня 2014 року 1500 доларів США станом на момент звернення до суду з позовом. Також позивачка просила стягнути понесені судові витрати по справі.

Позивачка у судове засідання не зявилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності та письмові пояснення, згідно яких підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності та письмові пояснення, згідно яких позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності та письмові пояснення, в яких зазначив, що не має відношення до зазначених у розписці коштів. Вважає розписку недійсною, так як грошові кошти, які вказані у розписці йому не передавались. Він не знав про те, що його колишня дружина брала будь-які кошти у своєї сестри та не знає про те, на що ці кошти були витрачені. Позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволені позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 січня 2014 року відповідачкою ОСОБА_2 була надана розписка ОСОБА_1, відповідно до якої вона отримала від позивачки грошові кошти у розмірі 1500 доларів США, які зобовязалась повернути до 25 липня 2015 року (а.с. 6).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільно-правових обовязків є, зокрема, договори чи інші правочини.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, то зобовязальні договірні відносини між позивачем та відповідачем кваліфікуються судом як позикові.

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджує як його укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи та письмовими поясненнями сторін підтверджується факт укладання між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 письмового правочину у вигляді розписки. Факт одержання домовленої суми грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 ніким не оспорюється.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Проте до теперішнього часу відповідачка ОСОБА_2 заборгованість не повернула.

Суд вважає доведеним факт виникнення між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 спірних правовідносин, з приводу не виконання останньою договірних зобовязань від 25 січня 2014 року. Розписка підписана добровільно та власноручно ОСОБА_2, крім того відповідачка визнає позовні вимоги у повному обсязі.

Станом на день розгляду справи у суді відповідачка ОСОБА_2 не виконала своїх договірних зобовязань за вказаною розпискою, не повернула позивачці позичені кошти у визначений правочином строк, тому повинна повернути суму боргу за договором позики в розмірі 1500 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент подання позову дорівнює 32550 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості в солідарному порядку і з ОСОБА_3 за борговою розпискою від 25 січня 2014 року, то такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як встановлено ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права сумісної власності подружжя, за взаємного згодою.

При укладанні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим подружжям без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має буди подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За правилами ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

При цьому ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачкою доказів на підтвердження того, що при підписанні розписки ОСОБА_2 діяла за письмовою згодою ОСОБА_3, як того вимагають положення ч.3 ст. 65 СК України, по справі не надано, як і належних доказів використання ОСОБА_2 позичених коштів в інтересах її сім'ї з ОСОБА_3

На підтвердження своїх вимог про стягнення грошових коштів солідарно з ОСОБА_3 позивачка посилалась на те, що у тексті розписки зазначено, що позичені кошти необхідні для поїздки чоловіка відповідачки ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 до Ізраїлю. На підтвердження цього надала копію електронного авіабілету на імя ОСОБА_3 до Тель-Авіва (Ізраїль) та назад. Дати авіарейсів у білеті зазначені 22.03.2014 року (Донецьк Тель-Авів) та 22.05.2014 року (Тель-Авів Донецьк). Між тим, з цього ж авіабілету вбачається, що він був придбаний 15.03.2014 року, в той час як гроші відповідачкою ОСОБА_2 були отримані від позивачки у позику майже за два місяці до цього 25.01.2014 року.

Таким чином, суд вважає, що позивачкою не надано достатніх доказів, які б підтверджували факт того, що гроші, отримані відповідачкою ОСОБА_2 за розпискою, були витрачені на авіабілети ОСОБА_3, тобто витрачені в інтересах сімї.

За вказаними обставинами суд вважає, що за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розписка підписувалась за письмовою згодою ОСОБА_3, а отримані ОСОБА_2 в якості позики грошові кошти у сумі 1500 доларів США були витрачені нею в інтересах сім'ї, підстав для стягнення суми позики з ОСОБА_3 у солідарному порядку суд не має.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 325,50 грн.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 11, 15, 202, 207, 526, 530, 549, 612, 625, 629, 1046-1050 ЦК України та ст.ст. 10, 11, 31, 59, 60, 84, 88, 169, 209, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 32550 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 325,50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. О. Хараджа