05.03.2015 Єдиний унікальний номер 205/960/15-ц
Справа №2з/205/23/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Суддя Ленінського районного суду Шавула В.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В :

12 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння.

Разом із позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську та заборони ОСОБА_3 вчиняти дії, спрямовані на зміну першопочаткового стану спірного домоволодіння або його відчуження до вирішення справи по суті, у задоволенні якої ухвалою суду від 13 лютого 2015 року було відмовлено.

04 березня 2015 року ОСОБА_1 повторно подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську та заборони ОСОБА_3 вчиняти дії, спрямовані на зміну першопочаткового стану спірного домоволодіння або його відчуження до вирішення справи по суті.

За ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, зясувавши обставини справи, вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 28 лютого 2015 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та призначено до розгляду у судовому засіданні.

Зясувавши обставини по справі, дослідивши подані в обґрунтування заявленого клопотання докази суд, вирішуючи питання щодо застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно та заборони іншим особам вчиняти певні дії, приходить до висновку, що між сторонами дійсно виник спір щодо визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, проте наявність існуючої реальної загрози невиконання чи утруднення виконання постановленого рішення суду по суті спору ґрунтується виключно на припущеннях позивачки, оскільки не підтверджена належними та допустимим доказами.

Таким чином, суд дослідивши матеріали заяви вважає вимоги заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст.151-153, ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову,- відмовити.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Шавула