НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/2100/15
№ 2/183/1780/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Мельника О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гончарової С.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» до ОСОБА_1 про зобовязання укласти договір та стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення,-

в с т а н о в и в:

Комунальне підприємство «Новомосковськ водоканал» (надалі КП «Новомосковськ водоканал» або Позивач) звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому після збільшення розміру позовних вимог просить зобовязати ОСОБА_1 (надалі також Відповідач) укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, а також стягнути з відповідача заборгованість за отримані послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 8 243,74 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що КП «Новомосковськ водоканал» відповідно до статуту та ліцензії № 288055 від 31.07.2014 року надає послуги водопостачання та водовідведення всім категоріям споживачів на території м. Новомосковськ. 21.04.2010 року рішенням № 260 виконавчий комітет Новомосковської міської ради визначив виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення КП «Новомосковськ водоканал». Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року (надалі Закон №1875-IV) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідач отримує житлово-комунальні послуги та відповідно до ст. 4 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 та підпунктом 3 п. 2 ст. 21 Закону №1875-IV передбачено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Також, обов'язок споживача укласти договір передбачений ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання». Відповідно до п. 8 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Таким чином, надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення здійснюється на підставі відповідного договору і обов'язок споживача щодо його укладення прямо передбачений законодавством. ОСОБА_1 мешкає в багатоповерховому будинку за адресою АДРЕСА_1, та отримує послуги водопостачання та водовідведення. Вказаний будинок підключений до водопровідних та каналізаційних мереж, квартира відповідача підключена до внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення, тому відповідач отримує послуги водопостачання та водовідведення.

КП «Новомосковськ водоканал» неодноразово зверталось до відповідача з повідомленнями про необхідність укладення договору про надання послуг централізованого постачання холодної води і водовідведення та направляло договір для розгляду та укладення, проте відповідач систематично ухиляється від укладення такого договору. Але не зважаючи на відсутність укладеного договору відповідач користується послугою водопостачання та водовідведення, при цьому своєчасно за отримані послуги оплату не здійснює, в зв'язку з чим за відповідачем станом на 01.07.2015 р. утворилась заборгованість в сумі 8 243,74 грн.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV, ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З огляду на вказане позивач просив позов задовольнити.

Відповідач надала до суду письмові заперечення на позов та пояснення, в яких зазначила наступне. Відповідач не згодна з розміром заборгованості, оскільки вона нарахована також за період, що виходить за межі строку позовної давності. При сплаті нею поточної заборгованості за водопостачання та водовідведення КП «Новомосковськ водоканал» відносило оплату в рахунок погашення заборгованості минулих років. Відповідач вважає це неправомірним, оскільки договір про реструктуризацію боргу вона з позивачем не укладала, а при здійсненні платежу вказувала його цільове призначення а саме за який період здійснюється оплата, що підтверджується копіями розрахункової книжки та квитанціями.

Таким чином, за 2012 рік та 2013 рік відповідач повністю сплатила нараховану їй суму за надані послуги, а саме за 2012 рік 3 761,64 грн., за 2013 рік 3 761,64 грн. У 2014 році її заборгованість перед позивачем складає 939,11 грн. (за листопад та грудень 2014 року). За січень-березень 2015 року її заборгованість складає 1 408,62 грн.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням строку позовної давності заборгованість відповідача перед КП «Новомосковськ водоканал» з квітня 2012 року по березень 2015 року включно складає 2 347,70 грн. (листопад 2014 року - березень 2015 року: 5 х 469,53 = 2347,70 грн.).

Щодо укладення договору, то відповідач не визнає ту обставину, що до неї неодноразово зверталось КП «Новомосковськ водоканал» із повідомленням про необхідність укладення договору. Навпаки, вона сама неодноразово зверталася до позивача для встановлення лічильника води, але їй неправомірно відмовляли у його встановленні посилаючись на наявність боргу.

Також, у заяві про збільшення позовних вимог позивач обґрунтовує неможливість списання дебіторської заборгованості за водопостачання та водовідведення, яка є поза межею строку позовної давності, посилаючись на ОСОБА_2 з питань житлово- комунального господарства України № 12/1-64 від 17.05.2007 р. Відповідач зазначає, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, вони мають лише роз'яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових норм. Більш того, у ОСОБА_2 не ведеться мова про неможливість списання заборгованості з особистого рахунку, яка є поза межею строку позовної давності, за рішенням суду, на що посилається Позивач. Навпаки, у ОСОБА_2 вказано, що суди мають право обмежити період, за який може бути стягнуто борг, строком позовної давності.

Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом ОСОБА_2 фінансів України від 08.10.1999 р. № 237 (далі - П(С)БО 10), передбачено списання безнадійної дебіторської заборгованості. Відповідно до п. 4 П(С)БО 10 безнадійна дебіторська заборгованість цепоточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. У п.11 П(С)БО 10 зазначено, що безнадійна дебіторська заборгованість виключається з активів підприємства за рахунок зменшення резерву сумнівних боргів або визнається в складі операційних витрат. Тобто в цьому стандарті чітко прописано, що дебіторська заборгованість, за якою минув строк позовної давності, повинна бути списана з балансу (на витрати підприємства або за рахунок резерву сумнівних боргів). Виходячи з вищенаведеного, твердження КП «Новомосковськ водоканал» щодо неможливості списання дебіторської заборгованості за якою минув строк позовної давності є безпідставним та суперечить чинному законодавству.

23.07.2015 року під час звірки взаєморозрахунків працівником КП «Новомосковськ водоканал» було виведено борг на 01.04.2015 року в сумі 2 347,73 грн. (з урахуванням строку позовної давності на 01.04.2012 р.) про що було зроблено запис в розрахунковій книжці. 24.07.2015 року відповідачем було сплачено 469,53 грн. за отримані послуги з водопостачання та водовідведення за червень 2015 року, але позивач не включив дану суму у розрахунок заборгованості та в заяві про збільшення позовних вимог вона не врахована.

З огляду на зазначене відповідач просила переглянути розрахунок її заборгованості перед позивачем та застосувати позовну давність при винесенні рішення у справі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково на суму заборгованості за період з 01.04.2012 року по 01.04.2015 року в сумі 2 347,73 грн. та надала пояснення відповідно до наявних у справі письмових заперечень та пояснень на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1,5 ст. 19 Закону №1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 21.04.2010 року № 260, КП «Новомосковськ водоканал» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на території м. Новомосковська з 01.05.2010 року (а.с.8).

З матеріалів справи суд вбачає, що відповідач ОСОБА_1 мешкає в кв. № 2 у багатоквартирному будинку № 2 по вул. Жовтневій м. Новомосковськ Дніпропетровської області та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Вказані обставини не заперечуються сторонами та відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з ч. 7 ст. 26 цього Закону договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно з ч. 3 ст. 29 Закону №1875-IV договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Вирішуючи справу суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Аналізуючи вказані положення законодавства України суд приходить до переконання, що норму п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV щодо обов'язку споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, слід розуміти таким чином, що такий обовязок у споживача виникає лише у разі, коли останній має намір, бажає отримувати відповідні житлово-комунальні послуги. У випадку неукладення споживачем вказаного договору виконавець таких послуг вправі відмовити у наданні цих послуг або обмежити їх надання. Саме такий спосіб захисту прав виконавця житлово-комунальних послуг суд вважає належним у даному випадку. Тож посилання позивача на безумовний обовязок споживача укласти з ним договір не відповідають вимогам закону, є невиправданими і такими, що порушують одну з таких основних засад цивільного законодавства України як свобода договору. Положення Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», на які посилається позивач, не спростовують висновків суду. З наведених вище підстав не заслуговують на увагу також і твердження позивача про факти звернення до відповідача з повідомленнями про необхідність укладення договору та направлення проекту цього договору для розгляду та укладення.

Отже, оскільки наведені положення законодавства, на думку суду, не дають правових підстав для спонукання відповідача у примусовому порядку укласти договір з позивачем, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити через невідповідність обраного позивачем способу захисту своїх прав тим способам, які визначені ст. 16 ЦК України та іншими законодавчими актами України.

Що стосується стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Згідно довідки позивача від 03.04.2015 року заборгованість відповідача за послуги водопостачання та водовідведення станом на 01.04.2015 року складає 7 304,65 грн. (а.с.14). Заявою про збільшення позовних вимог від 13.08.2015 року, наданою представником позивача в судовому засіданні, позивач збільшив свої вимоги про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на 1 408,62 грн. за період з 01.04.2015 року по 01.07.2015 року, тобто до суми 8 243,74 грн. (а.с.74,75). У вказаній заяві позивач зазначає, що сума заборгованості відповідача, яка нарахована за період поза строком позовної давності, становить 4 487,39 грн., а заборгованість відповідача в межах строку позовної давності за період з 01.04.2012 року по 01.04.2015 року складає 2 347,73 грн.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду з позовом 06.04.2015 року. З матеріалів справи суд вбачає, що заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 4 487,39 грн. виникла станом на грудень 2011 року, тобто поза строком позовної давності тривалістю у три роки (а.с.16,76). Оскільки вказана обставина визнана сторонами згідно зі ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доведенню.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачем як в письмових запереченнях та поясненнях на позов, так і в судовому засіданні заявлено про застосування позовної давності, суд, враховуючи встановлені обставини, вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні заборгованості в сумі 4 487,39 грн. через сплив строку позовної давності.

Нарахована позивачем сума заборгованості у розмірі 1 408,62 грн. за період з 01.04.2015 року по 01.07.2015 року також не підлягає стягненню з відповідача, оскільки остання на час розгляду справи її повністю сплатила, що підтверджується квитанціями від 24.07.2015 року, 02.09.2015 року (а.с.85,87). Тому в задоволенні позову і в цій частині слід відмовити.

Отже, з відповідача на користь КП «Новомосковськ водоканал» підлягає стягненню заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2012 року по 01.04.2015 року у розмірі 2 347,73 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 80 грн. 00 коп.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 174, 209, 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал», задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» (місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, 40, , п/р № 1300 в АТ «Укрсиббанк», МФО 351005) суму заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 2 347,73 гривень (дві тисячі триста сорок сім грн. 73 коп.), а також судовий збір в сумі 80 грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 08 вересня 2015 року.

Суддя О.М. Мельник