АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Білозуба Михайла Ігоровича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року в справі за поданням Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Білозуба МихайлаІгоровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві Білозуб М.І. подав до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.11.2014 в задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі Білозуб М.І. просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити вказане подання. Апелянт посилається на неправильне застосування судом законодавства та на невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує, що при винесенні рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги, що боржник не сплачує заборгованість та ухиляється від виконання рішення суду. Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 ігнорує виклики до державної виконавчої служби.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та керуючись ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у їх відсутності. Враховуючи наведені обставини фіксація судового засідання технічними засобами не відбувалася.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати боржника таким, що ухиляється від виконання зобов'язань.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Справа №761/34501/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/953/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

З матеріалів справи вбачається, що наявний виконавчий лист Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2012 в справі №2-3970/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.07.2012 і до досягнення повноліття (а. с. 4). 08.01.2013 старшим держаним виконавцем Артемчук Т.В. було відкрито виконавче провадження відповідно до вказаного виконавчого листа (а. с. 19). 12.11.2013 винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а. с. 11). Відповідно до відповіді наданої Пенсійним фондом України від 16.04.2014 інформації щодо боржника ОСОБА_2 не знайдено (а. с. 5-8). Згідно з інформаційною довідкою Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, за вказаними параметрами запиту відомості відсутні щодо майна боржника. (а. с. 9-10, 13). Старшим державним виконавцем Артемчук Т.В. здійснювався виклик ОСОБА_2 02.10.2013, який боржником не був отриманий та повернувся конверт з відміткою «неправильно зазначено, відсутня адреса одержувача» (а. с. 16-18).

Статтю 377-1 ЦПК України визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України громадян України » від 21.01.1994 регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; ненадання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Тобто, ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Із матеріалів справи вбачається, що представник ВДВС звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що останній рішення суду не виконує, та ухиляється від викликів до державної виконавчої служби.

Враховуючи, що матеріали справи не містять достовірних відомостей, які б давали підстави вважати, що вищезгадана особа, ухиляється від виконання зобов'язання за рішенням суду, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вказаного подання правильними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що згідно матеріалів справи та тексту самого подання боржник ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, а виклики державного виконавця до державної виконавчої служби надсилалися останньому за адресою АДРЕСА_2.

Доводи апелянта про те, що боржник ухиляється від виконання рішення суду в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не підкріплені будь-якими доказами, в зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що зазначені доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 312, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Білозуба Михайла Ігоровича відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О.Прокопчук