Номер провадження: 22-ц/785/5078/15
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Мартинова К.П., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Котовської міської ради Одеської області про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

До Котовського міськрайонного суду Одеської області звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про виселення. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 07 лютого 2008 року було укладено кредитний договір №ODKTGА00000003, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 56250,00 доларів США. ОСОБА_3 зобов'язався у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Однак, ОСОБА_3 не виконував належним чином свої зобов'язання та не дотримався терміну повернення наданого йому кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 07 лютого 2008 року було укладено іпотечний договір. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року було звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом його продажу публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», уточнивши позовні вимоги, просив виселити відповідачів з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.109-112).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» було задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла (а.с.175-176).

01.04.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2015 року. В обґрунтування посилаються на те, що свої висновки суд зробив всупереч обставинам і матеріалам справи а також вказують на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи. А саме апелянти посилаються на те, що висновки суду що малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не був зареєстрований у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно і не мав право користування зазначеним будинком на момент укладення договору іпотеки, що в свою чергу унеможливлює порушення його прав на житло, не відповідають обставинам справи. Крім того, апелянти посилаються на те, що в даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвали шлюб, ОСОБА_3 не зареєстрований та не проживає за спірною адресою. Також апелянти посилаються на те, що позивачем не представлено належних доказів вручення ОСОБА_3 письмової вимоги щодо добровільного виселення. Апелянти просять рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволеннювиходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Приймаючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі добровільно не звільнили житловий будинок, на який звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя, малолітній ОСОБА_4 не мав права власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З таким встановленням фактів, їх оцінкою та застосуванням норм матеріального та процесуального права колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 07 лютого 2008 року було укладено кредитний договір №ODKTGА00000003, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 56250,00 доларів США. ОСОБА_3 зобов'язався у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 07 лютого 2008 року було укладено іпотечний договір. Відповідно до нього в іпотеку надано нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 96,30 кв.м., житловою площею 62.00 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-14).

18.06.2009 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем за ціною не нижче інвентаризаційної, з отриманням витягу з Держаного реєстру прав власності, а також з наданням ЗАТ КБ «Приватбанк» (ПАТ КБ «Приватбанк») всіх повноважень, необхідних для здійснення цього продажу (а.с.15-16).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повторно звернувся з вищезазначеним позовом 10.04.2014 року до Котовського міськрайонного суду Одеської області про виселення, але ухвалою Котовського районного суду Одеської області від 05.06.2014 року провадження було закрите з причин наявності рішення Котовського районного суду Одеської області від 18.06.2009 року, яке набрало законної сили (а.с.165-166). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.11.2014 року ухвала Котовського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2014 року залишена без змін (а.с.160-162).

Згідно із ч.1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановлено, що переданий в іпотеку житловий будинок, який належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 11), тобто не був придбаний за кредитні кошти, а отже колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним судом України у постанові від 18.02.2015 року (у справі № 6-39 цс15) за змістом ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житлотільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР).

Таким чином правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог - виселення без надання іншого житла були відсутні, в зв'язку з цим за п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України прийняте рішення суду підлягає скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Окремо колегія суддів зауважує, що ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19.01.2015 року до участі у справі в якості третіх осіб було залучено малолітнього ОСОБА_7 та орган опіки та піклування виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області (а.с.100б). У зв'язку з чим, позивачем було подано уточнений позов з переліком осіб, які підлягають виселенню, серед яких ОСОБА_7 (а.с.109-112).

Органом опіки та піклування виконкому Котовської міської ради було надано висновок з якого вбачається, недоцільність виселення ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з житла за адресою: АДРЕСА_1 з врахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.167).

Як роз'яснив ВССУ в п. 44 Постанови Пленуму № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32ЦК, статтею 177СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України). Колегія суддів зауважує, що договір іпотеки було укладено після 1 січня 2006 року і така згода, у встановленому законом порядку сторонами правочину не була отримана. На вказане положення посилався і суд першої інстанції, який по суті його не врахував при вирішення спору. Так, малолітній ОСОБА_7 народився 28.09.2004 року, а договір іпотеки укладений 07.02.2008 року. З наведеного виходила необхідність ретельної перевірки обставин проживання дитини та її прав на спірне житло. При цьому в матеріалах справи містилась довідка КП «Інвентаризатор», що за адресою: АДРЕСА_1 мешкали ОСОБА_8, її син - малолітній ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 100 а). Вказана довідка не відповідала довідці, яка була надана позивачем (а.с. 17) в якої вказано лише ОСОБА_2 (без визначення статусу - мешкає, зареєстрована). За даними АДП Котовського ГУДМС України в Одеській області (а.с. 28, 29) мати малолітнього - учасник провадження була зареєстрована за спірною адресою з 02.11.2001 р., проте щодо самого малолітнього така перевірка не була проведена, так само не було приєднано належно оформленої довідки про склад сім'ї. При цьому згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з яким вона проживає. Оскільки вказана презумпція не спростована, то слід виходити з того, що малолітній з моменту свого народження проживав з батьками - відповідачами по справі, тому колегія суддів виходить з того, що малолітня особа має право користування з моменту свого народження. До матеріалів справи разом з апеляційною скаргою була приєднана копія довідки про склад сім'ї №953 від 30.03.2015 року з якої вбачається, що за спірною адресою мешкають та зареєстровані ОСОБА_2 з 2001 року та малолітній ОСОБА_4 з 2004 року (а.с.184). Таким чином приймаючи рішення по справі суд першої інстанції не врахував наявність прав малолітньої особи на спірне житло. При цьому посилання апелянтів на те, що позивачем не представлено належних доказів вручення ОСОБА_3 письмової вимоги щодо добровільного виселення спростовуються матеріалами справи, а саме копією листа - повідомлення від 14.07.2014 року (а.с.60) та копією поштового повідомлення (а.с.61), проте правового значення не мають через відсутність правових підстав для виселення як такого.

Таким чином доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в зв'язку з чим на підставі п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2015 року - задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2015 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Котовської міської ради Одеської області про виселення - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

К.П. Мартинова

Є.С. Сєвєрова