АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5160/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1815/К/15 суддя Зімін М.В.
Категорія № 26 ( І ) Доповідач - Братіщева Л.А.
УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобука В.І.,

при секретарі: Масловій К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» - Літовченко Тетяни Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційні скаргами представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») про стягнення моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів на підприємства відповідача. Висновком МСЕК від 03.06.2009 року йому було встановлено втрату професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням в розмірі 50 %, 24.05.2011 року підтверджено 50% втрати професійної працездатності, при наступному переогляді 28.05.2013 року встановлено 40% втрати професійної працездатності та встановлено 3 групу інвалідності, зі встановленням наступної дати переогляду 01.06.2016 року. Вважаючи причиною отримання тяжкого професійного захворювання тривалу роботу в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу і несприятливого мікроклімату, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду 243000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, та на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру сум відшкодування моральної шкоди, та просить задовольнити позов у повному обсязі, оскільки вважає, що визначена судовим рішенням компенсація в рахунок відшкодування моральної шкоди не відповідає встановленим обставинам справи, а саме факту доведеності вини відповідача в отриманні позивачем тяжкого професійного захворювання та факту заподіяння у зв'язку із цим моральної шкоди позивачу, є заниженою та мізерною, враховуючи наявне професійне захворювання позивача.

В апеляційній скарзі ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції не взято до уваги те що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не відповідає за шкоду, заподіяну іншими підприємствами, оскільки позивач працював в шкідливих умовах праці на інших підприємствах, що підтверджується його трудовою книжкою. Також зазначає, що належним та допустимим доказом у справі, порушення норм законодавства з охорони праці можуть бути лише відповідні приписи органів Держгірпромнагляду про усунення порушень норм законодавства з охорони праці, які суду надані не були. Крім того, позивачем не було надано доказів завдання йому моральної шкоди при визначенні розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, судом першої інстанції не враховано характер професійного захворювання, пов'язані з ним моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в його житті, відсутність погіршення здоров'я, ступінь вини відповідача, тому сума відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості. Судом було не досліджено, та що в діях відповідача взагалі відсутній елемент правопорушення, як протиправність поведінки відповідача, оскільки, позивач при працевлаштуванні був проінформований про шкідливі умови праці та добровільно виконував такі роботи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заперечень на них та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1, згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, працював на різних підприємствах, в тому числі на підприємствах відповідача і загальний стаж його роботи склав 27 років 5 місяця, за професією підземний гірничий робітник очисного вибою 21 рік, з яких в умовах впливу шкідливих факторів 11 років 11 місяців. На підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» стаж ОСОБА_6 склав 11 років 11 місяців за період з 15.03.1996 року по 11.02.2008 рік (а.с.10-13).

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини, ОСОБА_1 було вперше встановлено діагноз: радикулопатія попереково-крижова, шийна, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом.

Згідно Акту № 17 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11.03.2009 року, встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи в умовах важкої фізичної праці, перевищення на робочому місці гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та важкого трудового процесу (а.с. 12).

Висновком МСЕК від 03.06.2009 року серії ДНА-02 № 032317 позивачу встановлена втрата працездатності в розмірі 50 % у зв'язку з професійними захворюваннями та встановлена третя група інвалідності. За висновком МСЕК від 24.05.2011 року серія 10 ААА № 070476 позивачу було підтверджено 50% втрати професійної працездатності. При наступному переогляді, відповідно до довідки МСЕК від 28.05.2013 року серії АБ № 0003681, позивачу встановлена втрата працездатності в розмірі 40 % у зв'язку з професійними захворюваннями та встановлена третя група інвалідності з переоглядом 01.06.2016 року (а.с.15-17). Встановлено потребу у медикаментозному лікуванні, ВМП, носіння поперекового корсету санітарно курортному лікуванні.

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача, стосовно відсутності з їх боку вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до ст. 454 ЦК розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Як вбачається з Акту про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11.03.2009 року встановлено, що саме адміністрацією підприємств, під час роботи позивача на підприємствах, було порушено законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи, передбачені ст. 153 КЗпП України та ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» а саме виробництво шахт «Більшовик», «Октябрська» ШУ «Октябрське» ВО Кривбасруда та ВАТ «КЗРК».

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно визначився із ступенем вини відповідача у виникненні та встановленні професійного захворювання у ОСОБА_1, висновки суду не спростовуються доводами апеляційної скарги відповідача.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58, ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. , тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р., законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 р. у справі № 6-183цс14).

У зв'язку із чим доводи апеляційної скарги відповідача, про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні, не знімають з останнього обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» .

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом першої інстанції численних рішень судів по цивільних справа відповідної категорії, яким не завжди враховуються конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача, вплив на його душевний стан, є безпідставними, оскільки згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню лише обставини, встановлені судовим рішення у цивільних справах, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що оскільки позивач працював і на інших підприємствах, то ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не відповідає за шкоду, заподіяну іншими підприємствами,колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, копії трудової книжки, акту № 17 розслідування хронічного професійного захворювання (а.с. 10-13), позивач працював на шахтах «Більшовик» «Октябрьська», які відносяться до Виробничого об'єднання «Кривбасруда», яке перейменоване в Криворізький залізорудний комбінат, згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року («Кривбасзалізрудком»), правонаступником якого, в свою чергу являється відповідач по справі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

Крім того, судом першої інстанції при ухвалені рішення був врахований стаж роботи позивача саме на підприємстві відповідача, який складає 11років та 11 місяців, з чим погоджується і сам відповідач, не виключаючи при цьому, що підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужила і робота ОСОБА_1 на інших підприємствах, загальний стаж роботи на яких значно менший за стаж роботи на підприємстві відповідача.

Погоджується колегія суддів і з розміром моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_1, та відхиляє у зв'язку із цим доводи апеляційних скарг, як позивача так і відповідача, оскільки судом в повній мірі взято до уваги роз'яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням відсотку втрати професійної працездатності, який згідно висновку МСЕК зменшений з 50% до 40% , встановлення 3 групи інвалідності, наявності у позивача тяжкої хвороби та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах, час роботи позивача як на підприємстві відповідача так і час його роботи на інших підприємствах, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування вірного по суті рішення суду.

Колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, як на підставу для задоволення заявленого ним позову, а саме стягнення з відповідача на свою користь визначеного ним розміру моральної шкоди, посилання на фінансові можливості підприємства відповідача сплатити суму моральної шкоди визначену у позові, оскільки зазначені доводи не ґрунтуються на законі, а здебільше зводяться до суб'єктивного бачення позивачем ситуації та не згодою з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: