ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року. Справа № 174/757/15-ц

п/с № 2/174/335/2015

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.

з участю:позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Смоли» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 19.08.2015 року, позивач зазначив, що, згідно з наказом Міністра енергетики та вугільної промисловості України від 17.06.2014 р. № 99-к/к, його, ОСОБА_1, призначено на посаду виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Смоли» з 18.06.2014 р., на якій він пропрацював до 26.12.2014 р. Наказом Міністра енергетики та вугільної промисловості України від 26.12.2014 р. № 291-К/К, його було звільнено з роботи 26 грудня 2014 р., у зв'язку з поновленням на роботі керівника, який раніше займав цю посаду, на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 6 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Частина 1 ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно розрахункових листків за грудень 2014 р. та січень 2015 р. з ним було здійснено розрахунок при звільненні, за виключенням виплати йому вихідної допомоги, згідно зі ст. 44 КЗпП України, у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

При обчисленні розміру вихідної допомоги, використовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок) (підпункт є) п. 1 Порядку).

Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством, як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Останніми двома місяцями його роботи є листопад та грудень 2014 р. Згідно розрахункового листка за листопад 2014 р. йому всього нараховано 9 215,39 грн. Відповідно до розрахункового листка за грудень 2014 р. йому нараховано всього 13 217,27 грн. Оскільки компенсація невикористаної відпустки у сумі 4 856,48 грн. не може враховуватися при обчисленні середньої заробітної плати (підпункт б) п. 4 Положення), розрахункова сума за грудень складає 8 360,79 грн. (13 217,27 - 4 856,48).

У листопаді 2014 р. він фактично відпрацював 20 робочих днів, у грудні 2014 р. він фактично відпрацював 17 робочих днів (з 24.12.2014 р. перебував на лікарняному). Таким чином середньоденна заробітна плата складає: (9 215,39 + 8 360,79) / (20 + 17) = 475,03 грн.

Середня місячна заробітна плата складає: 475,03 грн. х ((20+23)/2) = 10 213,14 грн., де 20 - кількість робочих днів у листопаді 2014 р., 23 - кількість робочих днів у грудні 2014 р. Таким чином, в порушення ст.ст. 44, 116 КЗпП, відповідач не виплатив йому вихідну допомогу у розмірі 10 213,14 грн.

Згідно зі ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору, про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки його було звільнено з займаної посади у грудні 2014 р. та до цього часу не виплачено вихідну допомогу, він вважає за необхідне просити суд, відповідно до ст. 117 КЗпП України, стягнути з відповідача у якості відповідальності, за затримку розрахунку при звільненні, середній заробіток за період з 26.12.2014 р. (день звільнення) по 17.08.2015 р. (день подачі позову) 76 479,83 грн., що розраховується наступним чином: 475,03 грн. х 161= 76 479,83 грн., де: 475,03 грн. - середньоденна заробітна плата (розрахунок наведено вище) 161 день - кількість робочих днів за період з 26.12.2014 р. по 17.08.2015 р.

Згідно статті 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу .

Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки відповідач фактично з ним не розрахувався, щодо виплати йому вихідної допомоги, тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення вказаних сум, не розпочав свій перебіг і відповідно не є таким, що пропущено позивачем.

Пункт 3 ч. 1 ст. 232 КЗпП України встановлює, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 40, 44, 116, 117, 161, 232, 237-1 КЗпП України, ст. 15 ЦК України, ст. 3, 4, 110, 118-120 ЦПК України, позивач прохає:

1. Стягнути з Державного підприємства «Смоли», , місцезнаходження: 51917, Дніпропетровська обл., місто Дніпродзержинськ, проспект Аношкіна, буд. 179, на користь ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, місце проживання: 51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Олійника, буд. 1, - 10 213,14 грн. вихідної допомоги та 76 479,83 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.12.2014 р. по 17.08.2015 р.;

2. Судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги та їх обгрунтування підтримали в повному обсязі. З їх додаткових пояснень витікає, що приблизно 25.08.2015 року відповідач перерахував на банківський рахунок позивача 7898.04 грн. в рахунок вихідної допомоги, що свідчить про те, що відповідач частково визнає позов, а також свідчить про те, що цими діями відповідач поновив строк позовної давності, який і без цієї обставини не був пропущений, оскільки відрахування його слід робити з моменту фактичного розрахунку відповідача з позивачем при звільненні, що не було зроблено до цього часу. Тому позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги вони зменшують до різниці між сумою, яку розраховано в позові 10213.14 гр. та добровільно сплаченою відповідачем сумою 7898.04 грн., та наполягають на стягненні всієї суми середньої зарплати за затримку розрахунку при звільненні 76479.83 грн.

Представник відповідача в судове засідання не зявився та надав заяву про відкладення судового засідання в звязку з тим, що представник приймає участь в судових засіданнях і інших справах в Дніпропетровському окружному адміністративному суді та в Баглійському районному суді м. Дніпродзержинська і відповідач не має можливості його замінити, оскільки за штатним розписом підприємства передбачена лише одна штатна одинця юрисконсульта.

Разом з тим, відповідач надав письмові заперечення на позов, де зазначив, посилаючись на ч.1 ст. 233 КЗпП України, що в аспекті конституційного звернення відповідно до рішення Конституційного суду від 22.02.2012 №4-рп/2012 положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Вимогами ст.116 КЗпП України передбачено, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В день звільнення, а саме 26 грудня 2014 року, Позивач знаходився на лікарняному з 24 грудня 2014 року відповідно до листка непрацездатності серії АГС№ 010222, виданого 06.01.2015 року.

25 серпня 2015 року Відповідачем отримано лист від Позивача від 17.08.2015 (до моменту звернення до суду) з вимогою про виплату вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку,

В зазначеному листі Позивач підтверджує, що з ним фактично вже здійснено розрахунок при звільненні згідно розрахункових листків за грудень 2014 року та січень 2015 року та не заперечує цього факту. Тобто, Позивач на момент отримання фактичного розрахунку при звільненні повинен був знати про те, що розрахунок при звільненні з ним здійснений за виключенням виплати вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України.

Таким чином, Позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права відповідно до положень ст. 44 КЗпП України, набагато раніше ніж станом на день пред'явлення позову. Отже, перебіг позовної давності щодо звернення Позивача до суду з відповідними позовними вимогами в межах ст. 233 КЗпП України, сплив.

Крім того, Позивачем невірно розраховано майнові вимоги. Ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі вищевикладеного відповідач вважає, що у Позивача відсутнє право на звернення до суду, та керуючись ст. 116, 233 КЗпП України, ст. 8, 10, 128 ЦПК України, прохає, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки належних звільненому працівникові сум, відмовити в повному обсязі.

Враховуючи думку позивача та його представника, які наполягали на проведенні судового засідання за відсутності представника відповідача, та пояснили, що відповідач є юридичною особою і має можливість направити до суду іншого представника з числа своїх працівників, окрім того, на підприємстві є усталена практика залучати представників за договором з адвокатами та спеціалістами в галузі права, які не є працівниками підприємства, суд доходить висновку, що відповідач не направив в судове засідання свого представника без поважних причин, оскільки мав можливість це зробити, як юридична особа із числа інших працівників підприємства, тому суд ухвалив, судове засідання проводити за відсутності відповідача, відповідно до ст.169 ЦПК України.

Дослідивши надані у справі докази, а саме:

платіжну квитанцію про сплату судового збору за подачу позову в сумі 866.93 грн.;

копію наказу № 99-к/к від 17.06.2014 р. про призначення ОСОБА_1 виконуючим обовязки директора Державного підприємства «Смоли»;

копію наказу № 291-к/к від 26.12.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 26.12.2014 р. від виконання обовязків директора Державного підприємства «Смоли», у звязку з поновленням на посаді керівника, який раніше займав цю посаду;

копії розрахункових листків ДП «Смоли» на імя ОСОБА_1 за жовтень, листопад та грудень 2014 р., за січень 2015 р.;

копію листка непрацездатності серії АГС № 010222, згідно якого ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з24.12.2014 р. по 06.01.2015 р.;

копію витягу із паспорта громадянина України, згідно якого ОСОБА_1 29.06.1955 р. н., зареєстрований за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, - суд вважає, що між сторонами мають місце правовідносини, які виникли із спору стосовно наявності факту неповного розрахунку підприємством відповідача з працівником при його звільненні, в звязку з несплатою вихідної допомоги, та у звязку з порушенням строків розрахунку при звільненні.

Відповідно до цих правовідносин, пояснень позивача та його представника, письмових заперечень представника відповідача та внаслідок дослідження в судовому засіданні та оцінки в сукупності та взаємозвязку всіх представлених доказів, керуючись законом, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем в період з 18.06.2014 р. по 26.12.2014 р. та виконував обовязки директора підприємства, за наказом власника підприємства відповідача, Міністерства енергетики та вугільної промисловості, що підтверджується документально копіями наказів про прийняття на роботу та про звільнення, а також не заперечується відповідачем.

Звільнення позивача відбулося за ініціативи власника підприємства відповідача, Міністерства енергетики та вугільної промисловості, на підставі п.6 ст. 40 КЗпП України, в звязку з поновленням на посаді директора, за рішенням суду, працівника, який раніше займав цю посаду.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо в цей день працівник не працював, то виплата зазначених сум проводиться не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В грудні 2014 р. та в січні 2015 р. відповідач нарахував позивачу в порядку розрахунку при звільненні, відповідно, 13217.27 грн. та 3008.73 грн., при цьому не виплатив позивачу вихідну допомогу при звільненні, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 40, ст. 44 КЗпП України, відповідно до яких, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Приблизно 25 серпня 2015 р. відповідач добровільно для розрахунку з позивачем надіслав на його банківський рахунок 7898.04 грн. вихідної допомоги, що менше середнього місячного заробітку позивача на 2315.10 грн.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд доходить висновку, що відповідач, всупереч ст. 116 КЗпП України, не розрахувався в повному обсязі з позивачем при його звільненні, не сплативши вихідну допомогу при звільненні, а також не розрахувався і під час добровільної часткової сплати вихідної допомоги в сумі 7898.04 грн., що було здійснено відповідачем приблизно 25.08.2015 р., оскільки за підрахунком позивача, з яким суд погоджується тому, що відповідач нового розрахунку не надав, середньомісячний розмір зарплати позивача складає - 10213.14 грн., тобто невідшкодованою залишається частина вихідної допомоги в сумі - 2315.10 грн.

Оскільки відповідач, після звільнення позивача з займаної посади 26 грудня 2014 р. та до цього часу не розрахувався з позивачем, не виплативши вихідну допомогу при звільненні в повному обсязі, з відповідача слід стягнути на користь позивача, згідно вимог ст. 117 КЗпП України, середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 26.12.2014 р. (день звільнення) по 17.08.2015 р. (день вказаний позивачем), що складає за розрахунком позивача, з яким погоджується суд, оскільки іншого розрахунку відповідач не надав, суму - 76 479,83 грн.

Суд не приймає заперечення відповідача, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом, враховуючи наступне.

Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд погоджується з посиланнями позивача на Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, стосовно офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, а саме, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки відповідач фактично з ним не розрахувався, щодо виплати йому вихідної допомоги, та сплатив частину вихідної допомоги тільки в серпні 2015 р, то слід визнати, що тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення вказаних сум, не розпочав свій перебіг і відповідно не є таким, що пропущений позивачем. Окрім того, відповідач в своїх запереченнях тільки констатував, що на його думку, позивач пропустив зазначений строк, проте заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не заявив. Окрім того, відповідач, сплативши позивачу добровільно, приблизно 25 серпня 20015 року, частину вихідної допомоги при звільненні, тим самим перебіг позовної давності перервав вчиненням дії, що свідчить про визнання ним свого боргу та обовязку сплатити вихідну допомогу при звільненні, внаслідок чого, перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується, згідно ст. 264 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 ЦК України: 1. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

2. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

3. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ст. 267 ЦК України, передбачено наслідки спливу позовної давності:

1. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому суд не приймає заперечення відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Згідно ст.ст.10,11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В звязку з чим, суд задовольняє позов в межах сум, розрахованих позивачем, та в межах періоду часу, зазначеного позивачем. При цьому суд приймає до уваги обовязковість, згідно законів України, утримання з стягнутої суми середньомісячного заробітку 76 479.83 грн. податків та обовязкових платежів, що повинен здійснити відповідач при виконанні судового рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, керуючись ст. 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», доходить висновку, що судові витрати у справі, в виді судового збору за майнові вимоги 866.93 грн., слід покласти на відповідача, враховуючи, що частину відсужуваної суми відповідач сплатив після подачі позову до суду, для чого з відповідача слід стягнути на користь позивача зазначену суму, для відшкодування судових витрат в виді судового збору.

На підставі ст.ст. 8, 43, 124 Конституції України, ст.ст.3-6,9, 11,16 ЦК України, ст.ст. 1-3, 21, 115-117, 221, 232, 233, 238 КЗпП України, керуючись ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215, 217, 218, 222, 223, 294, 367 ч.2 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Смоли», , місцезнаходження: 51917, Дніпропетровська обл., місто Дніпродзержинськ, проспект Аношкіна, буд.179, на користь ОСОБА_1, 29.06.1955 р. н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН № НОМЕР_1, який мешкає та зареєстрований за місцем проживання за адресою: 51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Олійника, буд. 1, - 78 794.93 грн. (сімдесят вісім тисяч сімсот девяносто чотири гривні 93 копійки), із яких: 2315.10 грн. - вихідна допомога при звільненні, 76 479,83 грн. - середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.12.2014 р. по 17.08.2015 р., при цьому із суми - 76 479,83 грн. відповідачу слід утримати передбачені законами України податки та інші обовязкові платежі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.12.2014 р. по 17.08.2015 р. в сумі - 76 479,83 грн., з врахуванням утриманих з цієї суми податків та обовязкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Смоли» на користь ОСОБА_1 866.93 грн., для відшкодування судових витрат в виді судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення сторонам.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.