АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1946/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріВосколович ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року у справі за позовом ПАТ " ВТБ Банк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ " ВТБ Банк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування реституції ,-

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги, та представника банку, який на них заперечував, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ПАТ " ВТБ Банк" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач посилався на те, що 23 квітня 2013 року між банком та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, де ПАТ " ВТБ Банк" надав споживчий кредит в розмірі 100000 грн. на термін до 23 квітня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % в рік на суму залишку заборгованості по кредиту.

Банк свої зобовязання за кредитним договором перед відповідачкою виконав, надавши останній кредит в сумі 100000 грн..

В свою чергу ОСОБА_6 не виконала умови кредитного договору, порушила строки повернення кредиту.

За результатами порушення умов кредитного договору від 23.04.2013 року №R9В станом на 29.10.2014 року борг ОСОБА_6 перед банком з урахуванням заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, 3% річних, інфляційних витрат та пені складає 134857,86 грн..

На підставі наведеного, ст.ст. 514, 516, 525-526, 553-554, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь суму заборгованості за кредитним договором №R9В від 23.04.2013 року у розмірі 134857,86 грн. та судовий збір в розмірі 1348,58 грн..

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ПАТ " ВТБ Банк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування реституції

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що укладений між сторонами споживчий кредитний договір від 23.04.2013 року №R9В протирічить діючому законодавству і є несправедливим до ОСОБА_6, так як порушують її права як споживача щодо непропорційно великої міри її відповідальності і суперечить принципам розумності та добросовісності, що призвело до дисбалансу договірних прав та обов'язків.

На підставі наведеного, ст.ст. 16, 203, 215, 216 ЦК України, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № R9B від 23 квітня 2013 року. Застосувати реституцію, а саме зобов'язати банк зарахувати в рахунок повернення отриманих коштів сплачені кошти з погашення відсотків, пені та штрафних санкцій. Прийняти від ОСОБА_6 залишок коштів 45150 грн. рівними частинами по 3762 грн. 50 коп. протягом 12 місяців.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ПАТ " ВТБ Банк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування реституції та обєднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ " ВТБ Банк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6, на користь ПАТ " ВТБ Банк" заборгованість по кредиту в розмірі - 134857 грн. 86 коп. та судові витрати в розмірі - 1348 грн. 58 коп., а всього - 136206 грн. 44 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ПАТ " ВТБ Банк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування реституції, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ " ВТБ Банк" та задоволити зустрічний позов ОСОБА_6.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 23 квітня 2013 року між Банком та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, згідно якого Банк надав їй споживчий кредит в розмірі 100000 грн. 00 коп., на термін до 23 квітня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % в рік на суму залишку заборгованості по кредиту.

Банк взяті по договору обов'язки виконав та надав відповідачці кредит, а ОСОБА_6 свої обов'язки не виконала, не сплатила кредит та проценти у встановлені договором та графіком строки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями п.4.2 Кредитного договору №R9В від 23.04.2013 року, укладеному між сторонами, позичальник зобовязаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг (далі - Графік), комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту (далі - Комісія).

За п.4.3 кредитного договору сторони дійшли згоди , що кредит повертається, а проценти та комісія сплачується позичальником 22 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до графіка, який є невід'ємною частиною цього договору (додаток) та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

У відповідності з п. 5.1 договору у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати відсотків за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочення зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банка пеню, яка передбачена цим пунктом, банк проводить списання пені з рахунків, які відкриті (будуть відкриті) позичальником у банку. При цьому пеня, яка передбачена цим пунктом, сплачується виключно в національній валюті України (ар. спр.6-7).

В результаті порушення умов кредитного договору №R9В від 23.04.2013 року станом на 29.10.2014 року, згідно розрахунку заборгованості по кредиту складається з: заборгованості за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 88942,67 грн.; заборгованості за відсотками з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 9945,58 грн. 58 коп.; заборгованості за комісією з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 14 636,32 ; пені за несвоєчасне повернення відсотків, кредиту та комісії 21333,29 грн., і, таким чином, в загальному обсязі 134857,86 грн..

Як правильно зазначив суд, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частина 1 цієї статті стосується лише грошової позики, оскільки тут так і зазначається «на суму позики». Вона конкретизує обов'язки позичальника шляхом прямого зазначення на застосування статті 625 ЦК України, але це не позбавляє права кредитора застосувати до позичальника, який прострочив виконання зобов'язання щодо повернення суми позики, інших мір відповідальності, або про звільнення його в зв'язку із застосуванням ст. 625 ЦК України від інших обов'язків.

В ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлені проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання. Тому і інший розмір процентів, про який йдеться у цій статті, має бути встановлений договором за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже посилання в ч. 1 ст. 1050 ЦК України на ст. 625 ЦК України не виключає застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Тобто, закону не суперечить стягнення з позичальника, який прострочив повернення суми позики, процентів, передбачених як ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

З наведеного не випливає заборона на стягнення встановленої договором пені з позичальника, який прострочив повернення суми позики.

Сплата відсотків у відповідності до статтей 625, 1048 ЦК України та пені не звільняє позичальника від обов'язку відшкодувати збитки відповідно до загального правила статті 623 ЦК України, як обґрунтовано зауважив суд, пославшись і на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в аналізі практики щодо застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, зазначивши, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами.

Таким чином, за матеріалами справи банком доведено, що відповідачка ОСОБА_6 порушила умови кредитного договору і прострочила повернення кредиту, і суд цілком правомірно, виходячи з положень вищенаведених правових норм, стягнув з неї на користь ПАТ " ВТБ Банк" заборгованість по кредиту в сумі 134857 грн. 86 коп. у задоволення позовних вимог та витрати по судовому збору в сумі 1348, 58 грн..

При цьому судом належним чином розглянуто зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання кредитного договору недійсним та застосування реституції і відмовлено в задоволенні таких.

ОСОБА_6 стверджувала, що укладений між сторонами споживчий кредитний договір протирічить ст.ст. 11;18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є несправедливим до відповідачки, оскільки порушують її права як споживача щодо непропорційно великої міри її відповідальності, суперечить принципам розумності та добросовісності, що призвело до дисбалансу договірних прав та обов'язків.

Розглядаючи даний позов суд виходив з положень ст. 215 ЦК України про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою , третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Останньою встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Ст.1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Проаналізувавши укладений між сторонами кредитний договір (споживчий) від 23 квітня 2013 року щодо положень статтей 11 (Права споживача в разі придбання ним продукції у кредит), 18 (Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача ) Закону України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до правильного висновку про відсутність обставин, які б свідчили, що кредитний договір містить не справедливі умови до позивачки.

Згідно положень статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначенню його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця .

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту;детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту;річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з ч. 6 Договору про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2013 року, позивачка була ознайомлена та згодна зі всіма умовами кредитування з додатками та Правилами, а також отримала необхідну інформацію згідно Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень статті 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Будь якої необізнаності відповідачки щодо умов укладеного договору відносно орієнтовної сукупної вартості кредиту, вартості послуг з оформлення договору, його обслуговування, варіантів і строків повернення коштів та таке інше, - не встановлено. При підписанні договору ОСОБА_6 мала реальну можливість ознайомитися з умовами договору в повному обсязі, отримати будь які розяснення стосовно його положень, і, погодившись з такими, підписала договір (п.п. 6.1-6.3 на ар. спр.6 зворотній бік).

Крім того, відповідачка тривалий час виконувала умови договору, у неї не виникало сумнівів у правомірності його укладення, з заявами про зміну умов договору до Банку вона не зверталась.

Посилання представника відповідачки на те, що позивач невірно визначив кількість прострочених днів, врахувавши вихідні, на які були нараховані штрафні санкції, не знайшло свого підтвердження доказами, оскільки на рахунку відповідачки були відсутні кошти, достатні для зарахування їх на щомісячний платіж згідно графіку, а саме 22 червня, 22 вересня, 22 грудня 2013 року та 22 лютого, 22 березня, 22 червня 2014 року, тому ці дні увійшли в загальну кількість прострочених днів, що відповідає п. 4.6. Договору .

Суд обґрунтовано вказав, що при підписанні вказаного Договору про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2013 року всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що відповідачка посилається у своїй позовній заяві.

Виходячи з того, що всі умови кредитного договору погоджені обома сторонами на час укладення договору, вибір умов кредитування з боку відповідачки був добровільним, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати їх належним чином, позов за викладеними в ньому підставами задоволенню не підлягає.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_6 не навела і не надала достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених вимог і тому суд цілком підставно відмовив у задоволенні її зустрічного позову.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, вимогам закону, і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Доводи останньої не є суттєвими та висновків суду не спростовують. Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :