Справа №591/1384/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мальована-Когер В. В.
Номер провадження 22-ц/788/102/15 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 січня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Дубровної В. В. , Ільченко О. Ю. ,

з участю секретаря судового засідання -

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 листопада 2014 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 листопада 2014 року позов задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» суму боргу за кредитним договором від 13.12.2011 року -22755,10 грн., вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача Марченко О.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи 13.12.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №005-18500-131211 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (а.с. 6-8).

Відповідно до умов кредитного договору відповідачу відкрито картковий рахунок в національній валюті України та кредитну лінію на загальну суми 30 000 грн., на день укладення кредитного договору встановлено ліміт кредитної лінії в сумі 10 000 грн.

Проте, внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору станом на 17.01.2014 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед банком в розмірі 22755,10 грн., з них тіло кредиту - 6948,01 грн., прострочене тіло кредиту - 8023,90 грн., заборгованість за комісіями - 7783,19 грн. (а.с.17-18).

Вказані факти з достатньою повнотою встановлені судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір місцевий суд вірно з'ясував спірні правовідносини, всебічно встановив обставини, що мають значення для справи у відповідності з ч. 1 ст. 212 ЦПК України та з врахуванням положень ст. 526, 610, 1054 ЦК України дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача.

Доводи апелянта, що даний спір повинен розглядатися третейським судом при Асоціації українських банків, як це було визначено п. 4.1 кредитного договору, а тому суд першої інстанції відповідно до ст. 207 ЦПК України повинен був залишити заяву без розгляду, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду. Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»).

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (ст. 125 Конституції України).

Згідно з частиною 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 пункту другого постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок на звернення до третейського суду. Для такого звернення, необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду. Лише за наявності волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, суд зобов'язаний припинити провадження у справі.

Спільне клопотання про розгляд даного спору третейським судом не заявлялося, що в свою чергу не позбавляє права позивача на вирішення спору судом загальної юрисдикції.

Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 3 лютого 2011 року №2983-VI, справи про фінансові послуги вилучені з підвідомчості третейських судів.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду також і доводи апелянта щодо невірного на його думку розрахунку розміру заборгованості по кредиту, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях і належними доказами не підтверджуються, власного розрахунку заборгованості відповідач також ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав. В матеріалах справи мається розрахунок заборгованості (а.с.17-18), в якому відображена сума заборгованості з зазначенням чітких сум та дат їх зняття.

Посилання позивача на те, що банк всупереч п. 1.6.2 Тарифів на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Нова кредитна картка №1» жодного разу не інформував про стан кредитного залишку, зокрема, у форматі телефонного дзвінка або надсилання по пошті щомісячних виписок по рахунку, що також позбавило апелянта можливості надати альтернативний розрахунок заборгованості, є безпідставними.

Зокрема, п. 3.12 кредитного договору передбачається, що банк кожного 5 -го числа місяця, наступного за звітнім, формує виписки, в яких відображається рух коштів клієнта за звітній період, які надаються на вимогу клієнта у визначений спосіб. В разі не визначення клієнтом способу передачі виписок банк має право самостійно обрати спосіб.

Як вбачається зі змісту анкети позичальника ОСОБА_3 форму отримання виписки по рахунку не визначено, а тому банком у відповідності з п. 3.12 кредитного договору було визначено спосіб отримання клієнтом зазначених виписок - в паперовій формі в приміщені банку на його вимогу. З такими вимогами ОСОБА_3 до банку не звертався.

Інформація про стан заборгованості за кредитним договором у відповідності з п. 5.5 договору направлялася ОСОБА_3 в електронному вигляді на номер телефону у вигляді смс повідомлень, про що свідчить скриншот (знімок екрану) сторінок системи управління клієнтською інформацією АТ «Дельта Банк» (а.с.95-105). Вимог про перевірку отримання зазначених смс повідомлень позивачем умовами договору не передбачено та чинне законодавство не містить.

Під час підписання кредитного договору відповідач був ознайомлений з його умовами, висловив свою згоду шляхом його підписання, тому посилання відповідача на порушення положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу.

Пунктом 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначено, що комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Таким чином, банківська комісія- це плата за послуги банку щодо обслуговування кредиту.

Пунктом 1.6.2. на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Нова кредитна картка №1» на обслуговування платіжних карток, які є додатком до кредитного договору, передбачено плату у розмірі 4,65 % у місяць за обслуговування кредитного залишку, яка включає в себе надання послуг інформування держателя картки про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином сторони при укладенні кредитного договору, який передбачений актами цивільного законодавства самостійно, на власний розсуд врегулювали свої відносини, зокрема щодо виплат за обслуговування розрахунково-касового обслуговування рахунку, що за своєю природою є банківською комісією. Розмір останньої розрахований позивачем з врахуванням умов договору та тарифів, погоджених з відповідачем.

За таких обставин, доводи апелянта висновків суду не спростовують та не містять посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права, які б потягли ухвалення незаконного рішення, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Тому керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 листопада 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -