Справа № 534/3237/14-ц
Провадження № 2/534/143/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 року Комсомольський міський суд Полтавської області

в складі : головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю позивача ОСОБА_1.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4/третя особа без самостійних вимог: Комсомольська державна нотаріальна контора/ про визнання правочину недійсним,

встановив:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений 24.04.2009 року нотаріусом державної Комсомольської нотаріальної контори за реєстраційним № 2-806, згідно з яким вона подарувала 1/3 частини згаданої квартири своєму чоловіку - ОСОБА_5 померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року..

Заявлені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обгрунтовуються посиланням на порушення обдарованим вимог чинного законодавства щодо обов'язковості державної реєстрації права власності на нерухоме майно, в даному випадку набутого за договором дарування, відсутності у набувача права власності і як наслідок, неможливості успадкування згаданого майна спадкоємцями померлого.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала повністю.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не з'явилась, уповноваживши адвоката ОСОБА_3 представляти свої інтереси в суді (а.с. 30-32). Представник відповідача позов не визнав за його безпідставністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення з таких мотивів:

Сторони у справі є рідними матір'ю /позивач/, донькою / відповідач ОСОБА_2, дошлюбне ОСОБА_2/ та свекрухою/бабою по батьковій лінії /відповідач ОСОБА_4/

24 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та її чоловіком - ОСОБА_5 (а.с. 13) був укладений договір дарування, згідно з яким дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передала, а обдаровуваний ОСОБА_5 прийняв у власність 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11), право спільної часткової власності на яку позивач набула внаслідок договору міни, укладеного 06 червня 2008 року між нею та її донькою ОСОБА_2. з одного боку та батьком позивача - ОСОБА_6 з іншого (а.с. 6-10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер (а.с. 12), після його смерті відкрилась спадщина за законом - частину якої - банківський вклад сторони прийняли в рівних долях, що не заперечується ними в судовому засіданні. В видачі свідоцтва на 1/3 частки квартири /за поясненням позивача/, нотаріусом було відмовлено через відсутність державної реєстрації права власності померлого на згадане майно.

Оспорюючи дійсність угоди дарування, позивач послається на ту обставину, що підписавши згаданий договір, чоловік за життя відмовився від державної реєстрації власного права на частку у спірній увартирі, а отже не набув право власності на неї, через що частка квартири, що стала предметом договору дарування, не може війти до складу спадкового майна.

Посилаючись на ту обставину, що укладена угода суперечить вимогам закону - ст. 210, 334, ч.3 ст.640 ЦК України щодо обов'язкової реєстрації правочинів з відчуження нерухомого майна та права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 просить визнати її недійсною.

Наявність підстав для задоволення позову заперечив представник відповідача ОСОБА_4 Посилаючись на ту обставину, що питання оспорювання укладеної угоди виникло лише в зв'язку із виникненням спадкового спору між позивачем та його довірителем - відповідачем ОСОБА_4, що є свідченням пропуску строку звернення до суду, а заявлена нею вимога стосовно невідповідності форми укладеного правочину вимогам закону - зокрема обов'язкової державної реєстрації правочину є безпідставною, просить в задоволенні позову відмовити .

Визначаючи характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами та правову норму, яку належить до них застосувати, суд наголошує про наступне:

Спірні правовідносини регулюються положеннями глави 55 Розділу Ш Книги п'ятої та загальними положеннями про правочини, викладеними в Главі 16 Розділу ІV Книги першої ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 Постанові Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину

Встановлюючи наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною та на які посилається позивач, обгрунтовуючи заявлений позов, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Виходячи з аналізу положень ст. 210, ст. 640 ЦК України, які є загальними за своєю правовою природою і відповідно до яких позивач просить визнати угоду недійсною, слід зазначити про наступне:

Момент укладення договору регламентований положеннями ст.640 ЦК України, згідно з ч.3 якої договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України /в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину/ право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Законом № 1878-VI ч. 4 ст. 334 ЦК викладено в новій редакції, відповідно до якої з 1 січня 2012 р. права на нерухоме майно у набувача за договором виникають не з моменту державної реєстрації такого договору, адже державна реєстрація договорів щодо нерухомості була скасована з прийняттям Закону № 1952-ІV, а з моменту державної реєстрації права на набуте за договором нерухоме майно, тобто, до прийняття Закону № 1952-ІV поняття державної реєстрації договорів та реєстрації самого майна були розмежованими.

Враховуючи наведене та аналізуючи положення статей 719, 722 (договір дарування), Цивільного кодексу України слід дійти висновку, що право власності на нерухоме майно за договором дарування виникає у набувача з моменту нотаріального посвідчення цього договору та отримання дарунка, оскільки при даруванні нерухомих речей право власності на них виникає в обдаровуваного на підставі імперативного правила ч. З ст. 334 ЦК України з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Прийняття дарунка регламентується ст. 722 ЦК, згідно з якою право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

З введенням у дію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», від 01 липня 2004 року № 1952-ІV та внесенням відповідних змін до ч.4 ст. 334 ЦК України, згідно з якими державна реєстрація прав є обов'язковою, а право на нерухоме майно та їх обтяження підлягають державній реєстрації та виникає з моменту державної реєстрації, право власності на підставі договору дарування нерухомості в обдаровуваних виникає з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації права.

Водночас, положення ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин., як на тому наполягає позивач з огляду на положення ч.1 ст.5 ЦК України, згідно з якою акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Отже, приймаючи до уваги, що на час укладення оспорюваної угоди, закон не передбачав обов'язкову державну реєстрацію договору дарування, відсутність такої на момент укладення договору дарування, за умови дотримання сторонами під час його укладення загальних та спеціальних вимог, передбачених ст.ст. 203,719 ЦК України не є підставою для задоволення заявлених за позовом вимог.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 203, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 213, 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з часу його проголошення.

Суддя: підпис Т.В. Окунь

З оригіналом вірно:

Суддя: Т.В. Окунь