Справа № 353/821/14-ц
Провадження № 22-ц/779/47/2015
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н.І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Тлумацької районної ради, Живачівської сільської ради про визнання частково недійсними рішення Тлумацької районної ради народних депутатів №145 від 10.08.1988 року, рішення Живачівської сільської ради народних депутатів №39 від 26.07.1988 року, визнання недійсними свідоцтва на право власності на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності по 1/6 частці в будинковолодінні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Тлумацького районного суду від 17 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Тлумацької районної ради, Живачівської сільської ради про визнання частково недійсними рішення Тлумацької районної ради народних депутатів №145 від 10.08.1988 року, рішення Живачівської сільської ради народних депутатів №39 від 26.07.1988 року, визнання недійсними свідоцтва на право власності на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності по 1/6 частці в будинковолодінні, яке знаходиться по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивували тим, що вони народилися і проживають АДРЕСА_1. Даний житловий будинок відноситься до типу колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 року згідно виписки з погосподарської книги членами колгоспного двору були: ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_3, ОСОБА_3 Разом з тим, ОСОБА_3 не проживав в їхньому господарстві, а був тимчасово прописаний з 02.06.1982 року по 1991 рік, а тому не претендує на частку в майні. За таких обставин кожному з них належало по 1/6 частині житлового будинку та господарських будівель.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їхня мати (бабуся) ОСОБА_8, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй майно. За життя остання склала заповітне розпорядження, відповідно до якого все майно заповіла відповідачу ОСОБА_6

У січні 2014 року їм стало відомо, що ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом оформила право власності на все спірне будинковолодіння. Крім того, їм стало відомо, що на підставі рішення Живачівської сільської ради народних депутатів № 39 від 26.07.1988 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки» та рішення виконкому Тлумацької районної ради народних депутатів № 145 від 10.08.1988 року «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам та колгоспним дворам сіл Живачів та Підвербці» ОСОБА_8 оформила право власності на спірний житловий будинок та як голова двору 22.08.1988 року отримала свідоцтво на право власності на житловий будинок і господарські будівлі колгоспного двору.

Посилаючись на вказані обставини та порушення їхнього права власності на частку в колгоспному дворі просили задовольнити позов.

Рішенням Тлумацького районного суду від 17 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності без поважних причин.

На дане рішення ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. При цьому судом не враховано, що відповідач ОСОБА_6 частково визнала позов та не заперечувала її, ОСОБА_2, як члена колгоспного двору, права на 1/6 частину в спірному будинковолодінні, а відповідач ОСОБА_7 позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Натомість, в порушення ст. 267 ЦК України суд відмовив в задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності, хоча жодна із сторін із такою заявою не зверталася. Разом з тим, судом не прийнято до уваги, що про оспорювані рішення ради та свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_8 (матері та бабусі сторін), а відповідно і свідоцтво на право на спадщину за заповітом, їм стало відомо лише в січні 2014 року - з часу реєстрації ОСОБА_6 в спірному господарстві. Тобто за захистом порушеного права вони звернулися до суду в передбачений законом строк. Апелянти зазначають, що в ході розгляду справи ними представлено достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують, що членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року крім них, були також відповідач та померла ОСОБА_8 - всього 6 чоловік. Оскільки вони постійно проживали в колгоспному дворі, приймали участь у веденні господарства, як своєю працею, так і коштами, тому не втратили права на частку в майні двору. Однак, правової оцінки цим доказам суд першої інстанції не дав.

З цих підстав просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_6 доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Живачівської сільської ради при вирішенні апеляційної скарги зіслався на розсуд суду.

Представник Тлумацької районної ради та ОСОБА_7 в засідання апеляційного суду не з'явилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваних рішень ради та видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок, що належить колгоспному двору, в цілому на ім'я ОСОБА_8, та на день смерті останньої, позивачі постійно проживали в спірному будинковолодінні, а тому повинні були дізнатися про порушення свого права. Тому прийшов до висновку, що ними без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом і застосуванню при цьому підлягають норми ЦК України в редакції 1963 року.

Проте, з такими висновками місцевого суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР).

Аналогічні норми містить у ст.ст. 257, 261 ЦК України.

При цьому, як передбачено ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Живачівської сільської Ради народних депутатів №39 від 26.07.1988 року одобрено зібрані матеріали на житлові будинки, які належать колгоспним дворам та окремим громадянам і розташовані на території Живачівської сільської ради, а також представлено Тлумацькому райвиконкому для прийняття рішення про оформлення особистої власності на житлові будинки з видачею свідоцтв та їх реєстрацію (а.с.16 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Тлумацької районної ради народних депутатів № 145 від 10.08.1988 року «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належить громадянам та колгоспним дворам сіл Живачів та Підвербці» вирішено оформити право власності на 346 будинків села Живачів (додаток №1) та на 237 будинків села Підвербці (додаток №2), які належать громадянам та колгоспним дворам цих сіл. Зокрема, згідно додатку до цього рішення у списку голів колгоспних дворів та громадян по АДРЕСА_1 головою колгоспного двору по АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_8 (а.с.14,15 т. 1).

Згідно дублікату свідоцтва про право власності на жилий будинок від 22.08.1988 року, виданого на підставі вказаного рішення, посвідчено, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 в цілому належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_8 У встановленому законом порядку вказане нерухоме майно зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_8, в Івано-Франківському ОБТІ, що підтверджується відповідним реєстраційним написом (а.с.58 т.1).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, та способи захисту права власності, визначені статтею 16 ЦК.

Вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Згідно ст.120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що поширюється на спірні правовідносини, колгоспний двір визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом ч.2ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Статтею 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.6 Постанови № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення ст.ст.17,18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 р.).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Як вбачається із матеріалів справи господарство за адресою АДРЕСА_1 відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була ОСОБА_8 (а.с.18-25 т.1).

Обгрунтовуючи свої вимоги позивачі посилалися на виписки з погосподарських книг, в яких зазначено групу господарства та хто із осіб проживав у ньому. Зокрема, на виписку із погосподарської книги № 1, за даними якої станом на 01.07.1990 року в господарстві, крім ОСОБА_8, були зареєстровані також ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5

Перевіряючи дані обставини, що містяться у відповідних виписках, та оглядаючи в засіданні апеляційного суду погосподарські книги с. Живачів за період 1986- 2015 рр. встановлено, що станом на 15 квітня 1991 р.(часу припинення існування двору) членами колгоспного двору (особовий рахунок № 19) були всі вищезазначені особи, за винятком ОСОБА_7 Останній в спірному будинковолодінні не проживав, участі у веденні господарства колгоспного двору не приймав, формально був тільки прописаний в ньому (а.с. 36, 207 т.1). А отже, відповідно до положення діючого на той час законодавства втратив право на частку у майні колишнього колгоспного двору. Наведена обставина підтверджується також даними погосподарської книги №1 за 1991-1995 рр. (а. 37-38 книги). Згідно цієї погосподарської книги, а також даних погосподарської книги № 1 за 1986-1990 рр. (особовий рахунок НОМЕР_1, а.45-47 книги) зазначено, що у власності господарства перебуває житловий будинок, 1973 року будівництва, та інші будівлі - літня кухня, стайня.

Разом з тим, як видно із погосподарської книги № 1 за 1991-1995 рр. (особовий рахунок НОМЕР_2, а.37 книги) в ній містяться відомості про вибуття позивачів та відповідача ОСОБА_6 в господарство під № 878. Дані про це господарство, яке віднесено до суспільної групи «робітничий двір» та його членів, відображені в погосподарській книзі № 9 за 1991-1995 рр. В подальшому особовий рахунок господарства змінювався (№ 22 за 1996 -2000 рр., №19 за 2001-2005 рр., № 21 за 2006-2010 рр.).

Однак, як встановлено в засіданні апеляційного суду такий окремий погосподарський номер було відкрито формально, у встановленому законом порядку виділ з колгоспного двору не проводився. Зазначені погосподарські книги містять дані про наявність в дворі житлового будинку, який фактично є літньою кухнею, її цільове призначення не змінювалося. Фактично в цьому приміщенні проживала ОСОБА_8, а в житловому будинку - сім'я позивачів та відповідач ОСОБА_6 Тобто, такі з колгоспного двору не вибували та продовжували в ньому проживати. Наведена обставина підтверджується також довідкою сільської ради (а.с. 28 т.1) і її не заперечила в судовому засіданні апеляційного суду сама відповідач.

За таких обставин ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 як члени колгоспного двору мали право кожен на 1/6 частку в майні цього двору, зокрема на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1

Встановлено, що в зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне їй майно - відповідно 1/6 частку майна цього двору. За життя остання склала заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_6 (а.с. 55 зворот т.1).

З матеріалів справи вбачається, що державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Керничною М.В. 26.12.2013 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий цегляний будинок житловою площею 29,3 кв.м., загальною площею 59,9 кв.м., зазначений в плані літерою «А» з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с. 59 зворот т.1). Підставаю для видачі відповідачу цього свідоцтва послужила довідка Живачівської сільської ради від 17.12. 2013 року №38/02-3, згідно якої на день відкриття спадщини в спадковому будинку були зареєстровані відповідач та її малолітня дочка (а.с.59 т.1).

Однак, зазначені в довідці дані повністю спростовуються вищенаведеними письмовими доказами.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів приходить до висновку, що в результаті видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно колгоспного двору порушені права позивачів. Тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним в частині 4/6 (2/3) часток, а відповідно за кожним із позивачів слід визнати право власності по 1/6 частці на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1

При цьому колегія суддів враховує, що право позивачів на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, в них виникло саме після видачі ОСОБА_6 26.12.2013 року оспорюваного свідоцтва, а отже до суду за захистом порушеного права вони звернулися у встановлений законом строк.

Що стосується інших позовних вимог, то апеляційною інстанцією не встановлено наявності порушення прав апелянтів внаслідок прийняття Живачівською сільською радою народних депутатів рішення №39 від 26.07.1988 року, Тлумацькою районною радою народних депутатів рішення №145 від 10.08.1988 року та видачі ОСОБА_8 22.08.1988 року як голові колгоспного двору свідоцтва на право власності на спірний жилий будинок. А отже, оскільки такі вимоги є необґрунтованими, підстав для їх задоволення колегія суддів не знаходить.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. При цьому рішення слід вважати законним,якщо воно ухвалено у чіткій відповідності до норм матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З врахуванням вищенаведених обставин постановлене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тлумацького районного суду від 17 листопада 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Тлумацької районної ради, Живачівської сільської ради задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 грудня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_6, на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, в частині 4/6 (2/3) часток.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності по 1/6 частці за кожним на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський