Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 322/586/15
№ провадження
22-ц/778/4983/15 Головуючий у 1 інстанції: Гасанбеков С.С.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Дашковської А.В.,

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позивач зазначала, що вона проживає в АДРЕСА_1. Поряд з її садибою розташований будинок і присадибна ділянка за НОМЕР_1. Цей будинок належав ОСОБА_5 Їй відомо, що свій будинок він продав. Новий власник будинку потім теж його продав. Потім будинок був проданий іншому громадянину. Врешті-решт цей будинок придбав відповідач. У 2003 році вона побачила, що відповідач починає розбирати будинок. 05.08.2003 року вона купила цей будинок у відповідача за 15000 грн. При цьому вони домовилися, що офіційно договір купівлі-продажу буде оформлено після того, як відповідач отримає всі документи, які підтверджують його право власності на цей будинок.

У 2014 році вона оформила право власності на присадибну ділянку біля цього будинку, а право власності на сам будинок фона оформити не має можливості, оскільки відповідач не зміг надати їй всіх документів, які підтверджували б його право власності на проданий будинок.

Вважає, що вона є добросовісно заволоділа цим будинком у 2003 році та продовжує відкрито, безперервно володіти ним понад 10 років, а тому має право на визнання права власності на цей будинок за набувальною давністю.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований по вул.. Шкільна, 60-А в с. Барвінівка Новомиколаївського району Запорізької області за набувальною давністю.

/ Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зимін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за позовом про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Суд встановив характер правовідносин сторін у справі та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у позові є неприйнятними, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За розясненнями п.п.9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Наведені положення закону суд першої інстанції взяв до уваги , та врахував, що спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі письмової угоди купівлі-продажу ( розписки) укладеної між сторонами, тобто за волею колишнього власника.

Таким чином, добросовісність ОСОБА_6 на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 1996 року спірний будинок на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ( а.с. 4).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили проте, що відповідач ОСОБА_4 на день укладення розписки від 5.08.2001 року про продаж спірного будинку ОСОБА_3 в установленому законом порядку набув право власності на спірний будинок.

Отже, вирішуючи спір, суд відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та в межах доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: