ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/6854/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивач не з'явилась;

відповідач не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку», про визнання майнових прав

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Градострой») про визнання майнових прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 липня 2006 року між позивачем та ТОВ «Градострой» було укладено договір про резервування квартири №2006-Р/68. Згідно з умовами викладеними у п. 2.1 цього договору відповідач взяв на себе зобов'язання закріпити за позивачем квартиру у будинку (здійснити резервування квартири) за умови надання ТОВ «Градострой» виписки з рахунку, яка підтверджує придбання ОСОБА_1 повного пакету облігацій. Предметом зазначеного договору згідно з його п. 2.4. є однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Пунктами 2.6 та 4.2.3 вищевказаного договору встановлено плановий строк закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію - четвертий квартал 2007 року, а також визначено обов'язок відповідача збудувати будинок в зазначений строк.

На виконання договору купівлі-продажу облігацій ТОВ «Градострой» від 20 липня 2006 року позивачем було придбано повний пакет облігацій у Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» в кількості 4 716 штук номінальною вартістю 50 грн., загальна вартість яких склала 268 812 грн.

Однак, продавець на порушення умов договору про резервування квартири жилий будинок у визначені у ньому строки не збудував і не ввів в експлуатацію, відтак позивач на захист свого порушеного права просила суд визнати за нею майнові права на об'єкт будівництва - житловий комплекс за будівельною адресою: АДРЕСА_1, в частині однокімнатної квартири за АДРЕСА_1, розташованої на 4-му поверсі загальною площею 47,16 кв.м., жилою площею 19,3 кв.м. на підставі стст. 177, 190, 321 331 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Ухвалою суду від 04 вересня 2015 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку».

В судове засідання позивач не з'явився, однак його представником на адресу суду надіслано заяву про розгляду справи за його відсутності. У заяві представинком позивача вказано, що позовні вимоги він підтримує у повному обсязі та проти заочного рішення не заперечує. Відповідач також свого представника у судове засідання свого представника не направив, будучи повідомленим про розгляд справи належним чином, при цьому заяви про розгляд справи у відсутність його представника до суду не надходило.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 4 ст. 169 та стст. 224-226 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивача у своїй заяві не заперечував проти такого розгляду справи.

Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Градострой» було укладено договір про резервування квартири №2006-Р/68. За умовами викладеними у п. 2.1 цього договору відповідач взяв на себе зобов'язання закріпити за позивачем квартиру у будинку (здійснити резервування квартири) за умови надання ТОВ «Градострой» виписки з рахунку, яка підтверджує придбання ОСОБА_1 повного пакету облігацій.

Предметом зазначеного договору згідно з його п. 2.4. є однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Пунктами 2.6 та 4.2.3 вищевказаного договору встановлено плановий строк закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію - четвертий квартал 2007 року, а також визначено обов'язок відповідача збудувати будинок в зазначений строк.

На виконання укладеного між позивачем та Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» договору купівлі-продажу облігацій ТОВ «Градострой» від 20 липня 2006 року позивачем було придбано повний пакет облігацій в кількості 4 716 штук номінальною вартістю 50 грн., загальна вартість яких склала 268 812 грн., що підтверджується квитанцією від 21 липня 2006 року.

Відповідно до положень ст. 190 ЦК України - майном, як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

За змістом ст. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на стст. 321,331 ЦК України, що регулюють порядок набуття права власності.

Водночас, частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України закріплює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім того, на час укладення сторонами договорів про резервування квартири, та купівлю-продаж облігацій, правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність» (далі по тексту - Закони).

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою ст. 331 ЦК України не передбачено.

Вказаними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Відповідні висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 р. у справі № 6-23877ск15 та постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. у справі № 6-1732цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Із доказів, наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог вбачається, що позивач свої зобов'язання за договорами про резервування квартири №2006-Р/68, договором купівлі-продажу облігацій ТОВ «Градострой» №К-494 виконала у повному обсязі, придбавши повний пакет облігацій, закріпивши за собою квартиру, яку відповідно до умов договору №2006-Р/68 відповідач повинен був збудувати.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об'єктом інвестування є квартира або приміщення в об'єкті будівництва, яка після завершення будівництва стає окремим майном.

Таким чином, позивач фактично набув майнове право на об'єкт будівництва, тобто можливість в майбутньому у передбачений законом спосіб отримати право власності на однокімнатну квартиру, розташовану на 4-му поверсі загальною площею 47,16 кв.м, жилою площею 19,3 кв.м, яка має будівельний номер АДРЕСА_1, у встановлений Законом порядку після введення будинку в експлуатацію.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про визнання майнових прав на об'єкт будівництва, позивачем не доведено яким чином або ким порушується її право на ці права чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України.

В свою чергу, посилання позивача на невиконання визначених в договорі обов'язків щодо закінчення будівництва у встановлений строк не може бути підставою для визнання права власності на квартиру із вищезазначених причин, оскільки порушення строків закінчення будівництва є фактично порушенням умов договору та регулюється, зокрема ч. 5 ст. 7, ст. 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність», стст. 509, 525, 526 ЦК України за якими інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

При недодержанні договірних зобов'язань суб'єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки позивач виконав свої грошові зобов'язання за договором, повністю сплативши вартість об'єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва та для набуття майнових прав на цей об'єкт, та не довів належними та допустимими доказами, що ці права є порушеними.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, відповідно до якого рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.