У х в а л а

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донська Тетяна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавловська Ірина Олексіївна, орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання договору нікчемним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4; визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1; виселено зі спірної квартири ОСОБА_3, її неповнолітнього сина ОСОБА_6 та її матір ОСОБА_7; стягнуто з ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, на користь ОСОБА_4 3 тис.115 грн 46 коп. та 38 грн 22 коп. судового збору. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

8 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року з підстав, передбачених пунктами 1, 2 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 256, 257 і 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статей 168 і 214 ЦПК України, та з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування підстав перегляду зазначеного судового рішення, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, ОСОБА_3 посилається на постанови Вищого господарського суду України від 24 березня 2015 року, 3 березня 2015 року, 3 березня 2015 року, 23 жовтня 2012 року, 9 липня 2012 року, 2 жовтня 2013 року, 4 квітня 2007 року та 4 жовтня 2007 року; на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року, 26 березня 2014 року, 21 грудня 2011 року, 11 вересня 2013 року та 14 травня 2014 року.

На обґрунтування підстав перегляду зазначеного судового рішення, передбачених пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, ОСОБА_3 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року, від 17 липня 2013 року та від 4 липня 2012 року.

На підтвердження підстав перегляду вищевказаного судового рішення, передбачених пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, ОСОБА_3 посилається на постанову Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року і зазначає про невідповідність судового рішення, про перегляд якого подано заяву, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві ОСОБА_3 доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 14 травня 2014 року, про перегляд якої порушує питання ОСОБА_3, касаційний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спірну квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння і виселення зі спірної квартири, дійшов висновку про те, що ОСОБА_11 у встановленому законом порядку прийняв спадщину і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Разом з тим у постановах Вищого господарського суду України, наданих ОСОБА_3 для порівняння, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у постанові від 24 березня 2015 року касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила довідався або мав довідатись саме позивач, а не прокурор, який може звернутись з позовом до суду в передбачених законом випадках; оскільки докази на підтвердження обізнаності Фонду державного майна України про порушене право власності держави та про особу, яка його порушила раніше, ніж прокуратурою проведено відповідну перевірку, відсутні, позов до відповідачів не міг бути пред'явлений раніше, ніж відповідачі заволоділи спірним майном;

- у постанові від 3 березня 2015 року у справі № 911/1920/14 касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, оскільки призначення арбітражного керуючого ліквідатором підприємства не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, тому що в цьому випадку він звернувся з позовом про захист порушеного права підприємства і не був позбавлений права і можливості залучити до участі в такому процесі іншої особи;

- у постанові від 3 березня 2015 року у справі № 12/116-12/21 касаційний суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд, дійшов висновку про те, що положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметом спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи те, що надані ОСОБА_3 судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, 11 вересня 2013 року, 26 березня 2014 року, 30 квітня 2014 року, 14 травня 2014 року та постанови Вищого господарського суду України від 4 квітня 2007 року, 4 жовтня 2007 року, 9 липня 2012 року, 23 жовтня 2012 року та 2 жовтня 2013 року вже були предметом перевірки при вирішенні Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ питання допуску до провадження Верховного Суду України її заяви про перегляд судового рішення з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 256, 257, 267 ЦК України, зазначені судові рішення не можуть бути предметом повторної перевірки, оскільки ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 вересня 2014 року відмовлено в допуску до провадження Верховного Суду України вищевказаної справи за заявою ОСОБА_3

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України також дійшла висновку про відсутність підстав перегляду оскаржуваного судового рішення з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 168 і 214 ЦПК України, оскільки оскаржуване судове рішення не є таким, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Крім того, відсутні підстави й для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному в постанові Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року висновку, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеному висновку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску вищевказаної справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донська Тетяна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавловська Ірина Олексіївна, орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання договору нікчемним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та виселення за заявою ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про перегляд Верховним

Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Ю.Л. Сенін