Справа № 199/9859/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

„03" лютого 2015 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, де треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів м. Дніпропетровська №441 від 19.02.1957 року ОСОБА_3, її чоловіку, було виділено земельну ділянку та дозволено на ній будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, про що видані наступні документи: довідка про землекористування від 29.03.1957 р., акт відводу земельної ділянки від 07.08.1957 р., план земельної ділянки від 29.11.1958 р.

07.03.1957 р. Управлінням головного архітектора міста Дніпропетровська складений акт відводу земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовника ОСОБА_3. Будівництво будинку проводилось відповідно з Типовим проектом, затвердженим Управлінням головного архітектора міста Дніпропетровська від 28.03.1957 р.

02.10.1957 р. ОСОБА_3 та завідуючим райкомунгосподарства АНД району м. Дніпропетровська був підписаний договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, та як зазначається позивачем при зверненні до суду, позивачу відомо, що всі вимоги договору від 02.10.1957 р. її чоловіком були виконані. Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 02.10.1957 р. був зареєстрований у нотаріуса та в бюро технічної інвентаризації (на даному договорі маються відповідні записи) та отримана домова книга з відміткою про прописку за адресою: АДРЕСА_1, з 15.11.1957 року.

З моменту прописки до смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкали за вказаною адресою постійно, сплачували всі комунальні платежі тощо. Шлюб між ними був укладений 03.11.1961 р.,

В подальшому АДРЕСА_1 було перейменовано на вулицю (російською мовою) «АДРЕСА_3» та будинок, який мав номер «НОМЕР_2», став мати інший номер: «НОМЕР_3», а трохи пізніше вулицю «АДРЕСА_3» було перейменовано на вулицю «АДРЕСА_2». Відповідні відмітки про перейменування вулиці та номеру нашого будинку зроблені в довідці про землекористування від 29.03.1957 р. штамп від 29.11.1958 р.; викопіровці з плану забудівлі кварталу № 77 від квітня 1977 р.; плану земельної ділянки у м. Дніпропетровську з штампом про перейменування вулиці від 29.11.1958 р., та зазначене підтверджуються відповіддю Державного архіву Дніпропетровської області № Д-60-2014 від 12.06.2014 р. про перейменування вул. АДРЕСА_3 на вулицю АДРЕСА_2, що у місті Дніпропетровську.

ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_3 помер, та після його смерті відкрилася спадщина; позивач є єдиним спадкоємцем померлого, дітей у померлого не було.

За життя померлому на праві приватної власності належав житловий будинок НОМЕР_3, розташований на земельній ділянці, яка була відведена у встановленому законом порядку, за адресою: АДРЕСА_2, а також прибудови до нього. Звернувшись у порядку ч. 5 ст. 1268, ст. 1297 ЦК України до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини, позивач отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Так, підставою для відмови стало те, що станом на 31.10.2012 р. в інвентарній справі КП «ДМБТІ» інформація про право власності за адресою: АДРЕСА_1 відсутня, та згідно з матеріалами інвентаризаційної справи за вказаною адресою відсутні документи відносно зміни найменування АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2.

Позивачем у позові наголошується на тому, що причина відсутності в КП «ДМБТІ» інформації про право власності за адресою: АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2, їй невідома; оформленням документів на будинок та земельну ділянку за вказаною адресою займався її чоловік за життя, якому вона цілком довіряла.

При зверненні до суду позивач посилається на приписи ст.ст. 1216 - 1222, ст.ст. 1258, 1261, ч. 3 ст. 1268, ст.ст. 1296, 1297 ЦК України.

Предмет позову становить вимога про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. чоловіка ОСОБА_3, на наступне нерухоме майно: житловий будинок НОМЕР_3 по АДРЕСА_2 (А-1) загальною площею 48,6 кв.м, житловою площею 22,4 кв.м, допоміжна площа 26,2 кв.м, та складається з наступного: 1 - житлова площею 11,8 кв.м, 2 - житлова площею 5,5 кв.м, 3 - житлова площею 5,1 кв.м, 4 - ванна площею 2,8 кв.м, 5 - коридор площею 11,6 кв.м, 6 - кухня площею 11,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літера «а-1» - прибудова площею 14,2 кв.м, літера «а» - ганок площею 3,6 кв.м, літера «В» - сарай площею 17,8 кв.м, літера «в» - ганок площею 0,6 кв.м, літера «Г» - літня кухня площею 13,5 кв.м.; літера «В» та «Г» - погріб площею 8,2 кв.м, літера «Д» - вбиральня площею 1,5 кв.м., літера «Е» - гараж (тимчаасов.) площею 21, 8 кв.м., № 1-3, І споруди (огорожа, ворота, водоколонка і вимощення), що розташовані на земельній ділянці площею 490 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності (ч. 2 ст. 158 ЦПК України).

За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, що підтверджується матеріалами цивільної справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

Врахувавши заяву позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

За ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом на підставі свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3., заповіту померлий не залишив; позивач є дружиною померлого, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу (шлюб укладений 03.11.1961 р.), та її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті.

Місце проживання померлого за життя було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується домовою книгою.

Позивач є єдиною спадкоємицею померлого.

Судом на підставі наданих позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів м. Дніпропетровська №441 від 19.02.1957 р. ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку та дозволено на ній будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору від 02.10.1957 р. про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового на праві особистої власності, який був укладений між відділом комунального господарства виконкому районної ради депутатів Амур-Нижньодніпровського району та ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому, зазначеного вище, ОСОБА_3 була надана у безстрокове користування земельна ділянка АДРЕСА_1 загальною площею 490 кв.м відповідно до плану земельної ділянки.

07.03.1957 р. був складений акт відводу земельної ділянки, відповідно до якого на підставі рішенням виконкому АНД районної ради депутатів трудящих від 19.02.1957 р. №411 проведений відвід в натурі земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовнику ОСОБА_3, який розташований у АДРЕСА_1 площею 490 кв.м. Дана земельна ділянка разом із закріпленими на ній геодезичними знаками передана у розпорядження забудовника ОСОБА_4, який був присутнім при відводі.

АДРЕСА_1 був перейменований на АДРЕСА_3 (російською мовою «АДРЕСА_3»).

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом в цій справі встановлено, що житловий будинок був збудований ОСОБА_3 у 1957 році.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 4 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 р. "Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх" (ЗП УРСР, 1944 р., ст. 6).

Відтак, померлий ОСОБА_3, збудував у 1957 році житловий будинок, набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Як встановлено судом, відповідно до рішення №697 виконкому Дніпропетровської міської ради трудящих від 12 грудня 1973 р. було вирішено перейменувати АДРЕСА_3 (російською мовою «АДРЕСА_3») на вул. АДРЕСА_2 (російською мовою «АДРЕСА_2»).

За ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК).

Таким чином, оскільки будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте, спадкоємець (позивач) ОСОБА_1 не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка відповідно до вимог чинного на даний час законодавства з підстав, зазначених у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (постанова нотаріуса від 23.062014 р.), для суду з метою захисту прав позивача (ст. 55 Конституція України), який обрав спосіб захисту прав, передбачений законом (ст. 16 ЦК), вбачаються підстави для визнання того, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. чоловіка - ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 1216 - 1222, ст.ст. 1258, 1261, ч. 3 ст. 1268, ст.ст. 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, де треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_4, виданий 13 березня 1995 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області) право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. чоловіка - ОСОБА_3, на наступне нерухоме майно: житловий будинок НОМЕР_3 по АДРЕСА_2 (А-1) загальною площею 48,6 кв.м, житловою площею 22,4 кв.м, допоміжна площа 26,2 кв.м, та складається з наступного: 1 - житлова площею 11,8 кв.м, 2 - житлова площею 5,5 кв.м, 3 - житлова площею 5,1 кв.м, 4 - ванна площею 2,8 кв.м, 5 - коридор площею 11,6 кв.м, 6 - кухня площею 11,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літера «а-1» - прибудова площею 14,2 кв.м, літера «а» - ганок площею 3,6 кв.м, літера «В» - сарай площею 17,8 кв.м, літера «в» - ганок площею 0,6 кв.м, літера «Г» - літня кухня площею 13,5 кв.м.; літера «В» та «Г» - погріб площею 8,2 кв.м, літера «Д» - вбиральня площею 1,5 кв.м., літера «Е» - гараж (тимчаасов.) площею 21, 8 кв.м., № 1-3, І споруди (огорожа, ворота, водоколонка і вимощення), що розташовані на земельній ділянці площею 490 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї