РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18080/14-ц

пр. № 2/759/903/15

24 квітня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Ярмощук К.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Правекс Банк" про захист прав споживача та визнання окремих положень кредитного договру недійсними,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Правекс Банк" про захист прав споживача та визнання окремих положень кредитного договру недійсними, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 03.04.2006 року між АКБ "Правекс Банк", правонаступником якого є ПАТ "Правекс Банк" та ним було укладено кредитний договір № 406-005/06Р, згідно якого Банк видав йому кредит в іноземній валюті на загальну суму 30 000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладання яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 даного Договору, строком з 03.04.2006 року до 03.04.2022 року, зі сплатою 12 % річних. Тоді як, п.п. 1.3 п.1, п.п. 7.1.2 п 7, п.п.9.9 п. 9, п.п.1.1. п.1, п.п.6.1.4 п.6, п.п.1.6 п.1, п.п.6.1.15 п. 6, п.п.9.10 п.9, п.п.7.1.7 п.7, п.п. 9.1 п.9, п.п.9.2 п.9, п.п. 9.3 п.9, п.п. 9.4 п.9, п.п. 9.6 п. 9, п.п.4.4. п.4, п.п.6.1.6 п.6, п.п. 6.1.7 п.6, п.п.7.1.8 п.7, п.п.9.7 п.9, п.п. 4.3.2 п.4, п.п. 11.1 п.11 вказаного Кредитного договору в силу ст.ст.215,203 ЦК України вважає недійсними, оскільки такі протирічять вимогам ЗУ «Про захист прав споживача» та порушують його права, як споживача банківських послуг.

Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив суду письмову заяву про розгляд вказаної справи без його участі, врахувавши його письмові пояснення та заяву про застосування строків позовної давності, у зв»язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу без участі такого, на підставі наданих суду доказів.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 03.04.2006 року між АКБ "Правекс Банк", правонаступником якого є ПАТ "Правекс Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 406-005/06Р, згідно якого Банк видав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті на загальну суму 30 000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладання яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 даного Договору, строком з 03.04.2006 року до 03.04.2022 року, зі сплатою 12 % річних.

Таким чином, між позивачем та "Правекс Банк" виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вважаючи договірні умови несправедливими, позивач посилаючись на дисбаланс прав та обов»язків сторін за кредитною угодою на користь кредитора, що на його думку, в силу ст.ст.203,215 ЦК України свідчить про недійсність певних пунктів кредитного договору, звернувся з цим позовом до відповідача і просив винести рішення, яким визнати недійсними окремі договірні пункти вище зазначеного кредитного договору, зокрема:

п.п. 1.3.п.1 Кредитного договору «У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) Позичальником своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 (один) відсоток річних, починаючи від розміру, встановленого в п. 1.2. даного Договору. У випадку наступного невиконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором розмір відсоткової ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткових ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту Договору. Новий розмір відсоткової ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який Позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх або не в повному обсязі».

п.п. 7.1.2. п.7 Кредитного договору «Банк має право: залежно від зміни кредитної політики Банку, змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом, письмово попередивши Позичальника про зміну відсоткової ставки протягом семи календарних днів з дати введення нової ставки».

п.п. 9.9. п.9 Кредитного договору «У випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником умов п. 6.1.14. даного Договору, в частині письмового узгодження з Банком умов договору страхування, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами збільшується на 3 (три) відсотка річних».

п.п. 1.1. п.1 Кредитного договору «…а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14. даного Договору».

п.п. 6.1.14. п.6 Кредитного договору «Позичальник зобов'язується: протягом строку дії даного Договору забезпечити страхування майна, переданого в іпотеку Банку відповідно до п. 3.1. даного Договору, шляхом укладення щорічно до «03» квітня договорів страхування із страховими компаніями, визначеними Банком, а також письмово узгоджувати умови договору страхування та не здійснювати дій, направлених на зміну цих умов».

п.п. 1.6. п.1 Кредитного договору «У випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником умов п. 6.1.14. даного Договору, в частині щорічного укладення договорів страхування нерухомого майна, Позичальник доручає Банку укладати договори страхування нерухомого майна зі страховою компанією та на умовах, визначених Банком, а також здійснювати сплату страхових платежів у строки, в розмірі та на умовах, передбачених відповідними договорами страхування, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14. даного Договору, за рахунок кредитних грошових коштів, надання яких здійснюється Банком в рамках даного договору. Розмір заборгованості за кредитом збільшується на суму страхового платежу, сплаченого по страховому договору Банком за дорученням Позичальника, з моменту здійснення даного платежу».

п.п. 6.1.15 п.6 Кредитного договору «Позичальник зобов'язується: видати довіреність банку та/або іншій особі, визначеній Банком, на здійснення дій передбачених пунктами 1.6., 6.1.14. даного Договору».

п.п. 9.10. п.9 Кредитного договору «У випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником умов даного Договору Позичальник несе відповідальність незалежно від його вини».

п.п. 7.1.7 п.7 Кредитного договору «Банк має право: без згоди Позичальника в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного Договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу Позичальника листа про розірвання Договору або з викладеннями змін або доповнень. Зміни або доповнення до даного Договору набирають чинності з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого, відповідно до законодавства та внутрішніх документів Банку, входить прийняття таких рішень. Даний Договір вважається розірваним з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого у відповідності до законодавства та внутрішніх документів Банка входить прийняття таких рішень».

п.п. 9.1 п.9 Кредитного договору «За порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування грошовими коштами Позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної відсоткової ставки, зазначеної в п. 1.2. даного Договору, що діяла в період прострочення , від суми заборгованості за весь період прострочення».

п.п. 9.2 п.9 Кредитного договору «За неповідомлення Банку про зміну свого місця проживання або місця перебування Позичальник сплачує штраф у розмірі 3% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. даного Договору за кожен випадок».

п.п. 9.3 п.9 Кредитного договору «У випадку невиконання Позичальником п.п.3.1., 6.1.4. (передати в іпотеку майно на забезпечення вимог Кредитного договору) даного Договору строк користування грошовими коштами, зазначений у п. 1.2. даного Договору, припиняється достроково, на 4-й день прострочення виконання, при цьому Позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми, зазначеної в п. 1.1. даного Договору».

п.п. 9.4 п.9 Кредитного договору «При невиконанні Позичальником п. 6.1.11 даного Договору строк користування грошовими коштами, зазначений у п. 1.2. даного Договору, припиняється достроково, на 30-й день прострочення по сплаті комунальних платежів та/або електроенергії».

п.п. 9.6 п.9 Кредитного договору «За невиконання умов п.6.1.13. даного Договору Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,05% від суми достроково погашеного кредиту за кожен день неповідомлення».

п.п. 4.4 п.4 Кредитного договору «Шляхом підписання даного Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у Позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2. даного Договору припиняється достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом Банк письмово повідомляє Позичальника».

п.п. 6.1.6 п.6 Кредитного договору «Позичальник зобов'язується: при незгоді новим розміром відсоткової ставки, яка встановлюється згідно з п.7.1.2. даного Договору, погасити заборгованість за кредитом протягом 10 календарних днів з моменту одержання повідомлення про зміну діючої відсоткової ставки, сплативши при цьому відсотки за фактичний строк користування грошовими коштами».

п.п. 6.1.7 п.6 Кредитного договору «Позичальник зобов'язується: у раз виникнення подій, зазначених у п.п. 4.4., 9.3., 9.4., 9.7. даного Договору, достроково погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф».

п.п. 7.1.8 п.7 Кредитного договору «Банк має право: у випадку невиконання Позичальником вимог п. 6.1.12. даного Договору - достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсотками, пені і штрафам у повному обсязі, звернувши стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно або на грошові кошти та майно, що належить Позичальнику та/або Поручителю».

п.п. 9.7 п.9 Кредитного договору «У випадку невиконання Позичальником умов п. 6.1.14 даного Договору строк користування грошовими коштами, зазначений у п.1.2. даного Договору строк користування грошовими коштами, зазначений у п. 1.2. даного Договору, припиняється достроково, на 10-й день припинення строку дії Договору страхування або зміни умов з вини Позичальника».

п.п. 4.3.2 п.4 Кредитного договору «Про свій намір достроково погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі (зі сплатою фактично нарахованих відсотків) Позичальник письмово повідомляє Банк не менш, ніж за 10 календарних днів до передбачуваної дати погашення. Порушення встановленого даним пунктом зобов'язання Позичальником налає Банку право відмовити у прийомі платежу до моменту закінчення встановленого строку повідомлення».

п.п. 11.1 п.11 Кредитного договору «Шляхом підписання даного Договору, у відповідності до Закону України «Про третейські суди», сторони домовились та підтверджують свою згоду не те, що всі спори розбіжності або вимоги, які виникають з даного Договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» у відповідності з його регламентом».

Так, за правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" в редакції , яка діяла на момент укладання сторонами кредитного договору, договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або

інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Щодо п.п. 1.1 п.1, п.п. 1.6. п.1, п.п. 6.1.14, п.п. 6.1.15 п.6, пп. 9.3 п.9, пп. 9.7п. 9 Кредитного договору, то такі в певній мірі не протирічать ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає, що несправедливими умовами в договорах є, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для

споживача.

Тоді як, стаття 8 ЗУ «Про іпотеку» передбачає обов»язок іпотекодавця застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення пошкодження або псування, а ст.3 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов»язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Оскільки, умови кредитного договору передбачають його забезпечення шляхом передчі в іпотеку Банку належне на праві власності позичальну нерухоме майно, тому такі умови щодо його старахування є обґрунтованими та не протирічять вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", як і відповідальність за невиконання такого обов»яку, що передбачена пп. 9.3 п.9, пп. 9.7 п. 9 Кредитного договору, згідно п.4 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає інше істотне порушення умов договору. Враховуючи і те, що такі витрати прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача в зазначеному кредитному договорі, зокрема п.п. 1.1 п.1.

За виключенням умови в пп. 9.3 п. 9 Кредитного договору, який передбачає сплату штрафа у розмірі 100% від суми, зазначеної в пп. 1.1 даного договору, оскільки неустойка по своїй правовій природі забезпечує належне виконання зобов»язання, яким в даному випадку згідно ст. 1054 ЦК України є повернення кредиту та сплата процентів позичальником, а не умов договору. З огляду на, що вказана частина умов договору є несправедливою.

п.п. 1.3 п.1 Кредитного договору також відповідає нормам п. 11 ч.3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка визначає несправедливими умовами договору про: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, коли п.п. 1.3. п.1 Кредитного договору таке збільшення розміру відмоткової ставки передбачено за умови невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов»язань за цим Договром (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), тобто на підставах, що визначені у договорі.

Крім того, враховуючи норми ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якими передбачається можливість змінити відсоткову ставку.

Щодо п.п. 4.3.2 Кредитного договору, який передбачає, що «Про свій намір достроково погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі (зі сплатою фактично нарахованих відсотків) Позичальник письмово повідомляє Банк не менш, ніж за 10 календарних днів до передбачуваної дати погашення. Порушення встановленого даним пунктом зобов'язання Позичальником налає Банку право відмовити у прийомі платежу до моменту закінчення встановленого строку повідомлення», то такий суд вважає таким, що не протирічить п. ж ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який в свою чергу передбачає викладення в кредитному договорі можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Що і було зроблено Банком і в даному випадку, який передбачив можливість повернення кредиту за умови завчасного про це повідомлення позичальником. В даному випадку, суд звертає увагу на те, що Банк зобов»язується в будь-якому випадку прийняти такий платіж, проте після закінчення встановленого строку повідомлення, що не протирічить ч.8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тоді як, несправедливою є умова кредитного договору викладена в п.п. 9.6 п. 9 яка передбачає сплату пені за кожен день не повідомлення відповідно до умов пп. 6.1.13 про свій намір дострокового погашення кредиту в цілому або його частину, не менше ніж за 10 календарних днів, з огляду на те, що пеня має забезпечувати зобов»язання, а не умови договору.

Щодо п.п. 4.4 Кредитного договору, то такий не протирічить вимогам відповідного Закону, зокрема ч.10 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», який визначає, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: серед іншого, у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць. Тоді як, п.п. 4.1 п.4 Кредитного договору передбачає обов»язок позичальника погашати заборгованість за кредитом рівними частинами щомісяця, до 10 числа наступного місяця, як і сплату відсотків відповідно до п.п. 4.2 п.4 Кредитногодоговору, що вказує на те, що таке прострочення може виникнути після неоплати чергового саме місячного платежу, що і є затримкою сплати частини кредиту та відсотків на один календарний місяць. Враховуючи при цьому, що припинення договору в такому випадку настає на 10-й день місяця, наступного за місяцем в якому виник факт прострочення.

Щодо п.п. 7.1.2 п.7 та п.п. 6.1.6 п.6, пп. 9.9 .п.9 кредитного договору, то такі не можна вважати несправедливими з огляду на таке.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки, як складової частини кредитної політики банку.

Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших

випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Виходячи з наведеного, посилання позивача на невідповідність п.п. 7.1.2 п.7 та п.п. 6.1.6 п.6, пп. 9.9 .п.9 кредитного договору принципам добросовісності та справедливості, є необґрунтованим, оскільки п.п. 7.1.2 п.7 кредитного договору передбачена можливість банку виключно ініціювати зміну розміру процентної ставки лише у випадку зміни кредитної політики Банку, а згідно пп. 9.9 .п.9 лише у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником умов п. 6.1.14 даного договору.

При цьому, п.п. 6.1.6 п.6 кредитним договором визначено, що у разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки, останній зобов»язаний погасити заборгованість по ньому, тобто повернути кредитні кошти, сплативши відсоток за користування ними. Тобто в даному випадку Банк передбачив своє право на зміну, якою може бути не тільки підвищення, але й зменшення розміру відсоткової ставки, з якою позичальник може не погодитися, вчинивши передбачені угодою відповідні дії.

З огляду на вирішення судом вказаної справи, позивач на запитання суду відповів, що фактично Банком з моменту кладення вказаного кредитного договору відсоткова ставка не змінювалася, тобто завжди була та є у розмірі визначеному договором, а саме 12 % річних, чому також суду надає свою оцінку з позиції заподіяння шкоди споживачеві. Щодо пп. 9.9 п.9 договору, то ставка також не збільшувалася, оскільки обов»язок по стахуванню іпотеки він завжди виконував.

Несправедливим є пп.7.1.7.п 7 кредитного договору, в силу п. 6, п.11 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» який передбачає, що несправедливим є умова договору про: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, тоді як зазначеним пунктом кредитного договору передбачено таке право Банку в односторонньому порядку розірвати та змінити його без будь-яких передбачених умов.

Несправедливим є пп. 7.1.8 п.7, пп. 9.4 п.9 кредитного договору щодо дострокового стягнення заборгованості, оскільки такий не відповідає вимогам ст. 10 18 Закону України «Про захист прав споживачів» який вказує що право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, виникає лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменшена один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредитубільшякна десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договорупронадання споживчого кредиту, тоді як вказаними пунктами передбачено інше.

Посилання сторони позивача на несправедливість умов кредитного договору викладених в пп. 9.10. п. 9 є необґрунтованою, оскільки ст. 614 ЦК України на яку посилається позивач, передбачає, що особа, яка порушила зобов»язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договорм або законом, тоді як в даному випадку, сторони при укладанні вказаного кредитного договору та відповідно вказаної умови в ньому, скориставшись принципом свободи договору, викладених в ст. ст. 6, 627 ЦК України, передбачили інше, що не протирічить Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо п. п.11.1 п. 11 Кредитного договору, то такий відповідає вимога Закону.

Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в редакці, яка діяла на час укладання кредитного договору, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:11) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;3) справ, пов'язаних з державною таємницею;4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;16) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство;7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Тобто вимоги в частині не можливості розгляду третейським судом спору щодо захисту прав споживачів були прийняті пізніше.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, сам по собі факт укладення сторонами договору споживчого кредиту не дає підстав вважати, що будь-який спір, що виникає між сторонами кредитного договору, є спором про захист прав споживача. Так, спір за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості не є спором про захист прав споживача, адже банк у таких правовідносинах не є споживачем, а звертається до суду з позовом про захист порушеного права сторони у зобов'язані.

За таких обставин доводи позивача про невідповідність вказаного пункту кредитного договору вимогам закону не заслуговують на увагу як такі, що спростовуються наведеними нормами, адже у зв'язку з укладенням та виконанням договору споживчого кредиту між сторонами виникають правовідносини та спори як з приводу захисту прав споживача, які не підлягають розгляду третейськими судами, так і інші спори, які не підпадають під регулювання Законом України «Про захист прав споживачів» і можуть розглядатися третейськими судами.

Щодо пп. 9.1 п.9 кредитного договору, то такий суд вважає таким, що не протирічить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», тощо з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ч.3 ст. 550 ЦК України кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання ( ст.617 ЦК України).

Відповідно до положень чинного цивільного законодавства забезпечення виконання зобов'язань є заходами впливу на недобросовісних контрагентів, які застосовуються з метою спонукання їх до виконання договору, і цієї точки зору є договірною санкцією.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Неустойка за своєю природою обчислюється за кожен день прострочення виконання зобов'язання, а розмір її прямо залежить від періоду прострочки. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаго зобов»язання.

Цивільний кодекс України з метою захисту прав та інтересів боржника для вимог про стягнення неустойки встановлено позовну давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258) та можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551).

Отже, враховуючи характер та правову природу пені та штрафу як виду забезпечення виконання зобов'язань, умови кредитного довору, якими передбачено пеню за один день прострочки, який не можливо підсумовувати за певний період, оскільки виникнення таких чи ні напряму залежить від виконання умов кредитного довору, тому відсутні докази, що такі умови створюють дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника та суперечить вимогам п. 5 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання сторони позивача на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» є необґрунтованим, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 року за № 7-рп/2013 визначено, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці) та рекомендовано Верховній Раді України законодавчо врегулювати питання щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання позичальниками - фізичними особами грошових зобов'язань у відносинах споживчого кредитування, тоді як відносини Банку в даному випадку із фізичною особою.

пп. 9.2 п. 9 кредитного договору, суд вважає несправедливим знову ж таки з огляду на визначення та правову природу неустойки, яка забезпечує належне виконання зобов»язання, а не інших умов договору, коли в даному випадку повідомлення Банку про зміну свого місця проживання та місця перебування позичальником є умовами договору, а не зобов»язанням кредитного характеру, з огляду на те, що між сторонами укладено саме кредитний договір.

Підсумовуючи вище наведене, суд встановив, що певні умови укладеного між сторонами кредитного договору є несправедливими, проте такі не підлягають визнанню недійсними, з огляду на порушення позивачем строків позовної давності.

Так, судом встановлено, що спірний кредитний договір укладений сторонами 03 квітня 2006 року, що свідчить про те, що з указаної дати позивач знав про невідповідність оспорюваних ним умов кредитного договору вимогам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», однак з позовом позивач звернувся до суду у жовтні 2014 року, що значно перевищує трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України.

Доводи позивача в частині того, що про порушення Банком його прав, як споживача, стали йому відомі лише після ознайомлення з аналогічною справою в іншому провадженні, суд розглядає, як безпідставні, оскільки ці обставини не можуть бути поважною причиною пропуску процесуального строку.

Також, суд не бере до уваги доводи позивача в частині відсутності підстав застосування строку позовної давності, зважаючи на те, що спірний кредитний договір на час розгляду цієї справи є чинним, оскільки, відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку початком порушення прав позивача є день укладання договору, що також узгоджується із ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, в ході розгляду справи відповідач ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду з заявою про застосовування строку позовної давності, тому наслідки таких підлягають застосуванню.

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку про відмову у позові за пропуском строку позовної давності та безпідставності в частині вимог недійсності умов кредитного довору, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 16, 202, 203, 231, 234, 525-527, 610, 611, 1049, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009 р., ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 146, 209, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Правекс Банк" про захист прав споживача та визнання окремих положень кредитного договру недійсними залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги з дня його проголошення через Святошинський районний суд м.Києва, для осіб які були відсутні під час оголошення рішення протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя