У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Висоцької В.С., Остапчука Д.О., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: приватне акціонерне товариство «Луч АО» про визнання поруки такою, що припинилася, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати припиненою поруку ОСОБА_5 за договором поруки від 10 грудня 2004 року, укладеним між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль».

Позов мотивовано тим, що після укладання 14 вересня 2012 року між ПрАТ «Луч АО» та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» додаткової угоди до генеральної угоди, за умовами якої термін дії даної угоди було продовжено до 28 лютого 2013 року, зміни до договору поруки укладені не були, отже поручителем не було надано згоди на зміну кінцевого терміну повернення кредитних коштів за генеральною угодою до 28 лютого 2013 року, тому, на думку позивача, порука має бути визнана такою, що припинилася.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позов задоволено. Визнано припиненою поруку ОСОБА_5 за договором поруки від 10 грудня 2004 року, укладеною між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що оскільки в додатковій угоді від 18 грудня 2010 року до договору поруки передбачено, що поручитель надав згоду відповідати по всіх боргових зобов'язаннях боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди та додаткових угод до неї, що укладені та будуть укладені в її рамках, то позивач, як поручитель, дав згоду на зміну основного зобов'язання, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що між поручителем та банком не укладався додатковий договір до договору поруки щодо надання згоди відповідати за зміненим зобов'язанням про продовження терміну дії генеральної кредитної угоди до 28 лютого 2013 року. В п.1.3 договору поруки від 18 жовтня 2010 року встановлено, що у випадку внесення змін до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, сторони встановили наступний порядок отримання згоди поручителя на такі зміни: кредитор направляє поручителю письмове повідомлення із зазначення умов, що підлягають зміні у кредитному зобов'язанні та збільшують обсяг відповідальності поручителя (п. 1.3.1); поручитель зобов'язаний протягом 10 банківських днів з моменту отримання зазначеного в п.1.3.1 договору письмового повідомлення надіслати кредитору письмову згоду на зміну кредитного зобов'язання або письмово повідомити кредитора про непогодження змін. Кредитний договір № 010/14/535 «Невідновлювальна Кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» від 13 серпня 2009 року, був укладений в рамках Генеральної кредитної угоди.

Згідно висновків апеляційного суду, згода поручителя на збільшення своєї відповідальності перед кредитором солідарно з боржником ПрАТ «Луч АО» за виконання кредитних зобов'язань, які випливають з умов кредитного договору «Невідновлювальна Кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» від 13 серпня 2009 року мала бути оформлена додатковою угодою до договору поруки, що передбачено п.1.3 договору поруки. ОСОБА_5, як поручитель, у спосіб, передбачений договором, згоди на збільшення обсягу відповідальності не надавав.

Продовженням строку користування кредитом до 28 лютого 2013 року без внесення змін до договору поруки на погодження поручителем продовження дії кредитного договору було збільшено обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_5, оскільки в п.4.2 договору поруки чітко передбачено, що строк та умови виконання договору поруки можуть бути переглянуті сторонами лише з їх письмової згоди, а такої письмової згоди поручителем надано не було.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання поруки припиненою.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та акціонерним товариством закритого типу «Луч АО», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Луч АО», було укладено генеральну кредитну угоду, відповідно до умов якої, кредитор зобов'язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках, а позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки.

В подальшому до генеральної кредитної угоди, було підписано ряд додаткових угод.

14 вересня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПрАТ «Луч АО» було підписано додаткову угоду до Генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, якою термін дії Генеральної кредитної угоди продовжено до 28 лютого 2013 року.

В рамках генеральної кредитної угоди, 13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПрАТ «Луч АО» укладено кредитний договір «Невідновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», за умовами якого ПрАТ «Луч АО» надано кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 6,592000 гривень під 22% річних, з кінцевим терміном погашення кредиту 30 липня 2010 року.

14 вересня 2012 року до кредитного договору підписано додаткову угоду, якою продовжено кінцевий термін погашення кредиту до 28 лютого 2013 року, а також встановлено, що кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2200 000 гривень. Також сторони дійшли згоди, що з дати укладання цієї додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється.

В забезпечення виконань зобов'язань, що витікають з генеральної кредитної угоди між кредитором та ОСОБА_5 10 грудня 2004 року укладено договір поруки.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки, сторони встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника - АТЗТ «Луч АО», які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року в повному обсязі цих зобов'язань.

13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було підписано додаткову угоду до договору поруки від 10 грудня 2004 року, якою сторони домовились викласти текст договору поруки в новій редакції.

18 грудня 2010 року додатковою угодою до договору поруки від 10 грудня 2004 року внесено зміни до п. 1.2. договору поруки, а саме встановлено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по борговим зобов'язаннях боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року та з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках.

Згідно зі ст. 553 ЦК України поручитель за договором поруки поручається перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач посилався на те, що внаслідок укладення додаткової угоди до Генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, якою термін дії Генеральної кредитної угоди продовжено до 28 лютого 2013 року, без відома та згоди на це поручителя, збільшився обсяг його відповідальності, внаслідок чого порука припинилася в силу закону.

Вказані доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, що є порушенням норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, суду апеляційної інстанції необхідно було надати оцінку умовам кредитного договору, додатковим угодам, які були укладені між банком та боржником, а також поручителем, встановити чи було продовжено термін дії Генеральної угоди, та чи був на це згодний поручитель, чи збільшився цим обсяг його відповідальності, та які його дії свідчать про надання ним згоди на таке збільшення обсягу відповідальності як поручителя.

При цьому слід було врахувати, що висновок про припинення поруки залежить від встановленого судом факту надання чи ненадання поручителем згоди на зміну зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Апеляційним судом не перевірено, які саме дії позивача, як поручителя свідчать про надання або ненадання ним згоди на збільшення обсягу своєї особистої відповідальності як поручителя.

Вказані висновки наведені також в постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-101цс14, які є обов'язковими в силу положень ст. 360-7 ЦПК України.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення про відмову у задоволенні позову виходив з того, що позивач був повідомлений про збільшення розміру його відповідальності, про що свідчать його підпис на додаткових угодах до генеральної кредитної угоди як директора ПАТ «Луч АО». Підписавши дві додаткові угоди до договору поруки позивач фактично надав згоду на зміну основного зобов'язання у майбутньому. Таким чином, вбачається інформованість поручителя та його згода з умовами додаткового договору. Оскільки в додатковій угоді від 18 грудня 2010 року до договору поруки передбачено, що поручитель надав згоду відповідати по всіх боргових зобов'язаннях боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди та додаткових угод до неї, що укладені та будуть укладені в її рамках, то позивач, як поручитель, дав згоду на зміну основного зобов'язання, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

Разом з тим, переглядаючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції вказаних висновків не перевірив і не спростував, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційної скарги та запереченням на неї, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді В.С. Висоцька
Д.О. Остапчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська