Номер провадження: 22-ц/785/2869/15
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 20 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року представник ПАТ „Дельта Банк" звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2В, третьої особи ДРС України, в якому просив в рахунок зобов'язання щодо оплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно, визнати за позивачем право власності на вказане майно, припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру, виселити ОСОБА_2 та всіх мешканців із спірної квартири та витребувати від відповідача технічну та правовстановлюючу документацію на квартиру.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 26.11.2014 року у якості співвідповідача залучено до участі у справі ОСОБА_3.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 20.01.2015 року позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" - задоволено.

В рахунок виконання основного зобов'язання по оплаті заборгованості у розмірі 1203623 грн. 37 коп. за договором про надання споживчого кредиту № 1 від 16 лютого 2009 року, укладеним між АКІБ "УКРСИББАНК" та ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру під АДРЕСА_1 шляхом передачі ПАТ "Дельта Банк" права власності на вказану квартиру.

Визнано за ПАТ "Дельта Банк" право власності на квартиру під АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру під АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири під АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Визначено порядок виконання рішення, зазначивши, що воно є підставою для передачі ОСОБА_2 ПАТ "Дельта Банк" технічного паспорту та правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено відстрочку виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір у розмірі 3532 (три тисячі п'ятсот тридцять дві) грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір у розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до апеляційного суду Одеської області з апеляційними скаргами, в яких просять:

- ОСОБА_3 скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 20.01.2015 року в частині його виселення

- ОСОБА_2 скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 20.01.2015 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог,

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов ПАТ „Дельта Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, застосовуючи Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановленням відстрочки виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання ОСОБА_2 перед ПАТ "Дельта Банк", які виникли із договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 листопада 2006 року відповідачем в повному обсязі не виконані, так як суми, які оплачувались ОСОБА_2 в рахунок погашення кредиту не відповідають сумам, які передбачені графіком погашення кредиту, що стало причиною утворення значної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ "Дельта Банк". Повідомлення Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк та вимогою про добровільне звільнення в місячний строк з дня отримання вимоги квартири, що є предметом іпотеки, ОСОБА_2 не виконала та не звільнила квартиру разом із ОСОБА_3, який проживає та зареєстрований в спірній квартирі. Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Встановлення сукупності обставин для задоволення вимог ПАТ "Дельта Банк" про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з урахуванням відповідності критеріям застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є підставою для вирішення питання про зупинення примусового виконання рішення суду на час дії вказаного Закону, що відповідає вимогам ст. 217 ЦПК України, яка надає суду право визначити порядок виконання рішення, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

28 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого АКІБ "УкрСиббанк" надав ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті в сумі 69300 доларів США на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 терміном погашення до 28 листопада 2027 року.

28 листопада 2006 року ОСОБА_2 було придбано квартиру під АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстровано в реєстрі за № 1763. Відповідно до п. 5 договору, покупець свідчить, що на час придбання вказаного у договорі нерухомого майна у шлюбі не знаходиться, та у фактичних шлюбних стосунках не перебуває, нерухоме майно купується за особисті грошові кошти, які не є спільною сумісною власністю.

28 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є надання ОСОБА_2 в іпотеку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 листопада 2006 року.

16 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 28 листопада 2006 року, відповідно до п. 2.1. якої позичальник з дати підписання цієї Додаткової угоди зобов'язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає 620,76 доларів 76 центів США. День сплати ануїтетного платежу 16 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого Позичальник зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж. Пунктом 1 Додаткової угоди передбачено, що сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку Банку, а саме № 1.

12 березня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, відповідно до якого, строк користування кредитом за кредитним договором встановлено згідно з графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до зазначеного кредитного договору), але в жодному випадку кредит підлягає поверненню не пізніше 28 листопада 2035 року, якщо не застосовується інший термін повернення кредиту.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ "УКРСИББАНК" та ПАТ "Дельта Банк", до останнього перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ПАТ "Дельта Банк" 13.11.2012 року було зареєстровано, як Іпотеко держателя квартири АДРЕСА_1

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як убачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору від 28 листопада 2006 року, ОСОБА_2 зобов'язалась здійснювати своєчасне та повне погашення кредиту, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, встановлені договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, сплатити штрафні санкції, у строки та умови, визначені кредитним договором.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про іпотеку" (далі Закон) у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання ? звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 16 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частини, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобовязань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором.

Оскільки у ОСОБА_2 існує заборгованість за кредитним договором (порушення графіку виконання зобов`язань), кредитор має право вимагати дострокового виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. До ПАТ "Дельта Банк" перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки на підставі

договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.

Суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також суд першої інстанції врахував, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про заставу", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб`єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Отриманий ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті (долари США) є споживчим, за який позичальник придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яку передала в іпотеку і яку використовує для постійного проживання і у її власності не знаходиться іншого нерухомого жилого майна, загальна площа предмету іпотеки становить 46,7 кв.

Відомостей про те, що ОСОБА_2, як фізична особа, яка працює реалізатором в МПП "Аякс", притягалася або притягається до відповідальності за вчинення корупційного діяння, відсутні.

Отже ОСОБА_2 не підпадає під обмеження поширення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановленні у ст. 6 цього Закону щодо осіб, які суб`єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Встановлені обставини вказують на наявність критеріїв, викладених у ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що є підставою для його застосування.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобовязані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов`язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, виселяючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобовязання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобовязань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобовязань. Проаналізувавши норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття "мораторій" є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

При таких обставинах судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог про звернення стягнення не предмет іпотеки із застосуванням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" шляхом встановлення відстрочки виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" з посиланням на наявність судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду циівільних і кримінальних справ, відповідно до якої при застосуванні мораторію у задоволенні позову необхідно відмовляти, не можуть бути прийнятими до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-44цс15 від 25.03.2015 року мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Судова колегія вважає, що в даній цивільній справі відсутні мотиви відступлення від правової позиції Верховного Суду України за результатами розгляду справи 6-44цс15 від 25.03.2015 року. Крім того, суд першої інстанції також задовольнив вимоги позивача про виселення відповідачів. Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Згідно зі ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В матеріалах справи наявна вимога отримувачем якого зазначено відповідача ОСОБА_2 (а. с. 58-59). Відповідача ОСОБА_3 зазначено як поручителя та не зазначено, як мешканця квартири, що передана в іпотеку. Письмова вимога датована 30.10.2013 року, в той час, як список згрупованих повідомлень, де у якості адресату зазначено ОСОБА_2 згідно штампу ДП "Укрпошта" датований 05.07.2013 року (а. с. 60-61).

Згідно зі ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Таким чином, судова колегія вважає, що встановлена у ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" процедура повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та осіб, що проживають у житловому приміщенні, яке передано в іпотеку, стосується виключно позасудового врегулювання на підставі договору.

При цьому вказане положення не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Тобто положення ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" взагалі не стостуються реалізації іпотекодержателем своїх прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Крім того частина 3 статті 35 Закону "Про іпотеку" надає право іпотеко держателю здійснювати свої права передбачені ст. 12 цього Закону (в тому числі і щодо звернення стягнення на предмет іпотеки) без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Отже застосування процедури повідомлення іпотекодавця на стадії позасудового врегулювання також має законодавчо встановлені обмеження.

При таких обставинах, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про виселення.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме Закону України "Про іпотеку" щодо обов`язковості дотримання процедури повідомлення іпотекодавця та осіб що проживають в житловому приміщенні переданого в іпотеку, при реалізації іпотеко держателем свого права звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, є неспроможними, оскільки не засновані на законі і не спростовують правильність висновку суду першої інстанції. Судова практика суду апеляційної інстанції по іншим справам не є підставою для її обов`язкового застосування у даній справі.

Посилання апелянтів на узагальнення судової практики Верховного Суду України 2010 року в даному випадку не може бути взятим до уваги, оскільки дана судова практика висвітлює затосування з ст. 35 Закону України "Про іпотеку", яка діяла в редакції до змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", від 22.09.2011 року, коли ч.1 ст. 35 Закону України була доповнена нормою, яка передбачає право іпотекодержателя прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору у разі якщо протягом встановленого строку його вимога залишається іпотекодавцем без задоволення.

До речі цим же Законом від 22.09.2011 року одночасно із внесенням змін у ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" також внесені зміни у ч.3 ст. 109 ЖК України щодо виселення мешканців з жилого приміщення на вимогу іпотекодавця або нового власника приміщення (покупця іпотечного майна).

Оскільки даним Законом від 2.09.2011 року були внесені системні зміни щодо реалізації іпотекодержателем своїх прав про звернення стягнення в судовому і позасудовому порядку, то положення ч. 3 ст. 109 ЖК України та ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" узгоджуються між собою щодо застосування процедури повідомлення іпотекодавця та мешканців іпотечного житла при позасудовому врегулюванні на підставі договору. Проте ці положення не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем своїх прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не з`ясував правильність розрахунку заборгованості в рахунок якої задовольнив вимоги про звернення стягнення на пердмет іпотеки не можуть бути взятими до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести всі обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В засіданні судової колегії представник ОСОБА_2 не представив на вимогу апеляційного суду докази про часткову сплату кредитної заборгованості, яка відповідно до доводів апеляційної скарги не врахована позивачем при розрахунку кредитної заборгованості. При цьому представник ОСОБА_2 не просив оголосити перерву для надання первинних документів, які підтверджують сплату кредитної заборгованості, що, на думку апелянта, не врахована при розрахунку позивачем кредитної заборгованості, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, судовою колегією на виконання вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України під час апеляційного провадження роз`яснено представнику ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 про наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії щодо подання доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову про звернення стягнення на предмет іпотеки зокрема клопотання про призначення судової економічної експертизи щодо перевірки правильності розрахунку кредитної заборгованості в рахунок якої судом першої інстанції звернуто стягнення на предмет іпотеки. Проте представник ОСОБА_2 в судовому засіданні не виявив бажання заявити про їх забезпечення судом призначенням відповідної судово-економічної експертизи.

Доводи про залучення районним судом до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 і без уточнення позивачем заявленого позову та без вручення копії позову ОСОБА_3 висновок суду не спростовують і не є достатньою самостійною підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушень матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування або зміни рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук